Tóth Krisztina

AKVÁRIUM

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Tóth Krisztina, 2013

Felelős szerkesztő Király Levente

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3118-6

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I.

Klárimama egyre nagyobb tételben lopkodta haza a Kötöttárugyárból a kardigánokat. Az alumínium ételhordó emeleteibe is kardigánokat tekert, szegény Vica, az unokája meg szégyenkezhetett az iskolában a csipkehorgolt, mindig túl bő felsőkben. Egy idő után már nemcsak a családot látta el, hanem a szomszédokat is, de mivel elég esetleges volt, hogy mikor milyen mintadarabot sikerül ellopnia, a kétemeletes ház előtti padon komoly csereakciók bontakoztak ki. Előbb-utóbb mindenki megtalálta a neki megfelelő kardigánt, az asszony meg cserébe gyufát, tejfölös dobozokat, Burda-szabásmintákat és hímzőfonalat kapott.

Egyáltalán nem olyan volt, mint egy normális nagymama: rúzsozta a száját, idegborzoló ízléstelenséggel öltözködött és állandóan hazudozott. Vera, a lánya, rettenetesen szégyellte, főleg ez utóbbit. Éjszakai kukázó körútjai alatt számtalan régi fotót szedett össze, és ezeket kitalált történetek kíséretében mutogatta a szomszédoknak. Egyszer még magát Romy Schneidert is bevonta a rokonságba, de számos kisbaba születéséről is hírt adott, hogy aztán elfelejtse, mi a nevük tulajdonképpen a kisdedeknek és mennyi idősek is. Amikor Vera nagy ritkán megjelent, és a szomszédok lelkesen faggatták a kis Sanyika vagy Sárika születéséről, az anyja ártatlan képpel szabadkozott, hogy valami félreértés lehet a dologban, annyi a szenilis nyanya, hogy jóformán csak ő van észnél itten az egész tömbben. Vera ilyenkor szó nélkül becsukta az ajtót, belülről nekidőlt, és hideg hangon ráparancsolt, hogy fürödjön meg.

Klárimama ezeket a havi egyszeri látogatásokat személyes szabadságának megsértéseként élte meg. Siránkozott, jajveszékelve idézte fel a lánya gyerekkorának szívszaggató epizódjait, amikor rettentő nehézségek árán tudott csak szappant szerezni, aztán sértetten bevonult a függönnyel leválasztott salétromos kis fürdőszobába, és beült a kádba, amiből előtte ki kellett dobálni a szatyrokba gyűrt szemetet, és alaposan kisikálni.

A Vera gyerekkoráról szóló epizódokból egyébként egy árva szó se volt igaz, de olyan meggyőzően rikoltozott, hogy ilyenkor a kis Vica bedőlt neki és óvatlanul vissza-visszakérdezett a részletekre. Ha nem emlékezett pontosan, hogy mit is halandzsázott előzőleg, akkor Klárimama forgatta a szemeit és tűnődve másra terelte a szót, előadott valami újabb kitalált történetet, amelyben ő maga, akárcsak az előzőekben, a hősiesség vagy a mártírium mintájaként küzdött a gyerekéért. Pedig a valóságban ez egészen másként történt.

Klárimama nem törte át a frontvonalat, nem kért élelmet a picinek a katonáktól és nem ajánlotta fel érte a szovjet felszabadítóknak az arany karóráját, tekintve, hogy soha nem is volt neki, és ha lett volna, az elvtársak bizonyosan nem várták volna meg a felajánlást, a lánya pedig még meg se fogant akkor. A nevelőintézetben rögzített rövid jegyzőkönyvből az derült ki, hogy mielőtt Vera kétévesen állami gondozásba került, már hetek óta alig adott neki enni. Egy szomszéd vitt neki élő csirkét, azt elengedte egy parkban, aztán énekelgetett tovább, vagy kártyát vetett az örökös rendetlenségben fuldokló kisasztalon. A patkányokat, akiket értelmes és szelídíthető állatoknak tekintett, odaszoktatta a szobába, és körömszakadtáig tagadta, hogy ők rágták volna meg a kisgyerek lábujját, hát hogy is tettek volna ilyet, hiszen nem gonosz állatok azok, elég csak a szemükbe nézni. Abban egyetértett a hivatalos személyekkel, hogy kislányának átmenetileg talán nem őnála van a legjobb helye, ezért szipogva bele is egyezett, hogy felvigyék a jó levegőre kicsit üdülni, de biztosította az intézkedő apácákat, hogy amint lehet, megy majd a gyerekért.

Az apácák, noha az átalakított kastélyépület zsúfolásig megtelt már háborús árvákkal, bíztak benne, hogy ezt az ígéretét sose váltja be.

Vica, az unokája minderről semmit sem tudott. Ő tulajdonképpen ki volt békülve Klárimamával, bár a Kötöttárugyár-korszakot ő is nehezen viselte. Szerencsére ez se tartott sokáig, mert a Klárimama gyorsan változó munkahelyein mindig megelégelték a késéseket, katasztrófákat és halálos betegségeket, amelyek a munkába jutást akadályozták. A Kötöttárugyár-korszaknak az a délelőtt vetett véget, amikor a szatyrát lóbáló, délben érkező öreglány nem elalvásra vagy orvosra hivatkozott, hanem arra, hogy leszakadt a Margit híd. A főnöke türelmesen végighallgatta, ahogy szokta, aztán egy pecséttel visszaadta a barna műbőrbe kötött munkakönyvet és kérte az elvtársnőt, hogy lehetőleg botrány nélkül távozzon.

Klárimama nem hagyta annyiban a dolgot, hanem a párttagkönyvvel hadonászva kiabált, és még szegény gyógycipős portást is megátkozta. Szeretett egyébként azzal fenyegetőzni, hogy pártvonalon majd mindent elintéz, és az elvtársak akkor térden állva kérnek majd bocsánatot, de sajnos ez soha, utólag se következett be. Semmit nem tudott elintézni pártvonalon, még azt se, hogy az ócska pincelyuk helyett, amelyben húsz éve lakott, legalább egy első emeleti szobakonyhát kaphasson. Bár lelkiismeretesen ragasztgatta a tagkönyvbe a bélyegeket, politikai aktivitása többnyire abban merült ki, hogy elment szavazni, és a vejét gúnyos ajakbiggyesztéssel csak úgy emlegette, hogy „az a maszek”.

A pincelakást egyébként Vica kifejezetten szerette. Az egybenyitott, kimeszelt pincerekeszek egyike hálófülkeként szolgált, ezt egy karnisra akasztott, elkoszolódott mokett választotta el a tárgyakkal teletömött elülső helyiségtől, amely konyha, nappali és előtér is volt egyben. Két keskeny ablaka a járdára nézett, de lentről csak a cipőket lehetett látni, amint jöttek-mentek. Ha feltűnt Gizike cipője, a kislány az ablakhoz rohant, a másik gyerek pedig leguggolt kint az üveghez és úgy kérdezte, hogy kijön-e játszani.

Ez a Gizike nevű kis szomszédlány volt Vica egyetlen játszótársa a nagyanyjánál töltött időszakok alatt. Egy szomszédos lépcsőház pincéjében lakott, de az ő birodalmuk sokkal több pincerekeszből állt, mint Klárimamáé. Tényleg valóságos birodalom volt, a gyereket lenyűgözte, amikor Gizike anyja hátravonult a folyosószerű helyiségekbe, és a sötétben újabb és újabb villanyokat gyújtott, hol krumplit, hol tűzifát hozva elő a mélyből. Ők is az első, ablakos helyiséget használták nappalinak, de náluk se dohszag, se piszok nem volt, Terka néni mindent folyton nedves ruhával törölgetett, és a lánya haját is szoros, rendezett copfba fonta. Az öregasszonyt nem állhatta, szigorúan nézett fel a főzésből, ha Gizikét áthívták, igaz, Klárimama is csak rohadt kurvaként emlegette a Terkát, bár ez nem jelentett semmit, szinte mindenkivel rosszban volt.

Gizike apja sose mutatkozott. Állítólag hajós volt a flottillánál, ezért Vica, ha a barátnője mesélt róla, mindig egy körszakállas, tengerészkülsejű embert képzelt maga elé. Gizike egyszer mutatott ugyan egy fekete-fehér képet egy szűkvállú, cigarettázó férfiról, de legalább annyira valószínűtlennek tűnt, hogy ez legyen az ő hajós apukája, a Terka néni férje, mint a Klárimama által mutogatott rokonok, akikről egy idő után már senki nem feltételezte, hogy valóban léteznek.

Ha nyár volt, a kislányok kivittek egy pokrócot a fűre és babáztak, ha tél, azon a szűk téren játszottak, amit mindenki úgy emlegetett, hogy a két-ház-köz, és aminél messzebb nem volt szabad menniük, csak ha boltba küldték őket.

Télen, ha már vörösre fagyott a kezük, és elgémberedtek a lábujjaik, vagy ebbe, vagy abba a lakásba húzódtak be melegedni. Klárimamánál nem kellett levenni a sáros cipőt, mint a Gizikééknél, mert őt egyáltalán nem érdekelte a lucsok. Föltett vizet az alumínium kannában, amit soha nem súrolt ki, és aminek sötétbarnára színeződött a belseje a sok teától.

A járdára néző dupla ablak alatt egy hatalmas akvárium állt. Ha felforrt a víz, leemelte az akvárium sarkán keresztbe fektetett szűrőt, amivel a döglött halakat szokta lehalászni, és leszűrte a teafüvet. Amikor elkészült, az összetapadt szálakat kiütögette, a szűrőt pedig egy laza mozdulattal visszahelyezte az akváriumra.

Gizike megitta a teát, aztán a kisasztalra tette a kötött sapkát, amit előzőleg Klárimama ajándékozott neki a legutóbbi szállítmányból. Megköszönte a vendéglátást és sapka nélkül indult a lépcső felé, mire az öregasszony utánaszólt. Gizike csak annyit válaszolt zavartan, hogy az anyukája kérte, hozza csak vissza, és máskor ne fogadjon el semmit idegenektől. Klárimama Vica könyörgő tekintete ellenére közölte Gizikével, hogy mondja meg a Terkának, kinyalhatja a seggét, aztán a fejére biggyesztette a visszaszolgáltatott sapkát, és vastag zoknis, papucsos lábát a kisasztalra emelve bekapcsolta a rádiót.

Legjobban magyar nótát szeretett hallgatni. Aranyfogát villogtatva együtt énekelt az előadóval, aztán a műsor végeztével ülve elaludt és előrebillenő fejjel horkolt.

Vica ilyenkor hosszú órákig unatkozott. Az alacsony fények délutánra már nem jutottak a szobába, hamar alkonyodott. Az óriási akvárium ködösen gomolygó víz alatti városra hasonlított, föl-le úsztak az algás üveg mögött a guppik. Az algaevő csigák az üvegre tapadtak és közelről úgy néztek ki, mint a szörnyek. A vizet soha senki nem cserélte, a halak között sajátos egyensúly állt be, mint valami élővízben. Ha a kislány felágaskodott, és szárított bolhát szórt be nekik, odagyűltek, keringtek, tülekedtek. Voltak kicsik, és mindig lebegett egy-két cafatosan ázó döglött test is, ezekbe a többiek bele-bele csíptek elhaladtukban.

Amikor a guppik háta megpúposodott, Klárimama azt mondta, megint rájuk gyött a ragály, ígyen bűnhődnek, és csóválta a fejét. Sokkal jobban aggasztotta a halak állapota, mint a gyereké, mert, mint kifejtette, a hal az nem tud beszélni, meg kimenni a boltba, a gyereknek meg van szája, hogy szóljon, ha akar valamit.

Fölösleges lett volna szólni, ezt Vica hamar meg is tanulta. Többnyire nem volt semmi ennivaló, csak ha Klárimama maga evett valamit és hagyott belőle. Ha megéhezett, túrót kanalazgatott egy bögréből, és pálinkát ivott rá, de ha kedvet kapott, kifőzött egy nagy fazék tésztát is, ami aztán napokig állt a hűtőben, míg síkos és rossz szagú nem lett.

Feketeszedret is szedett néha a park fáiról, de csak amit alul elért, meg ami lehullott a földre, ezért a szeder koszos volt, és időnként döglött darazsak meg hangyák maszatolódtak bele.

A halakról viszont soha nem felejtkezett el: bárhol is érte az este, egy idő után felpattant és azt mondta, na én megyek, meg kell etessem a halakat. Sokan azt hitték, ez csak afféle kiszólás nála, nem tudták, hogy az akvárium létezik.

Azt magyarázta Vicának, miközben sercegve vakarózott, hogy a halak a halottak lelkei, és azért úszkálnak a vízben, hogy könnyebb legyen nekik. Máskor meg azt, hogy az akvárium aljába telepített hajóroncs a Titanic kicsinyített mása, a szikladarab pedig egy vulkánról van, amibe egyszer belezuhant egy ember, és tiszta fekete kísértetként gyött vissza, és hamufelhő szállt a szájából, amikor beszélni akart. És hogy aki lenyel egy élő guppit, annak szivárványos lesz a bőre és selymes, viszont nagyon hamar meghal. Ilyeneket beszélt, miközben szórta a vízibolhát és hunyorgatva vizslatta a hajóroncs üregeiből elősereglő kishalakat.

Ha az unokája kedvéért elment valami óvodai ünnepélyre, rendszerint onnan is a halakra hivatkozva távozott. Vica szülei egy idő után már jobban szerették volna, ha mégse megy el, de a rá következő alkalommal megint megsajnálták, és megint szóltak neki.

Anyák napjára és évzáróra például mindig elment. Kicsípte magát, ami annyit tett, hogy kilógatta a pulóverre a préselt nefertitis medálját és fölvette a karikafülbevalóit, elpiszkolódott lábára pedig harisnyát húzott. A félretaposott papucsot ilyenkor se cserélte le, ezért látszott, ahogy hosszúra nőtt lábkörmei majdnem kidöfik a harisnyát. Ahogy közeledett az utcán az óvoda kerítéséhez, lila-sárga vagy rózsaszín-zöld összeállításban, kirúzsozva, Vera, a lánya lehajtotta a fejét, és magában megfogadta, hogy az életben többé nem hívja emberek közé.

Valóban fogalma sem volt, hogy kell egy ilyen ünnepségen viselkedni. Amikor például látta, hogy a többi nagymama és anyuka meghatódik valamitől, akkor ő is szipogni kezdett, és némafilmhősnői gesztusokkal belesírt egy összeragadt férfizsebkendőbe. Vagy felállva tapsolt. Vigyorgott, elkenődött a fogain a rúzs, és az idegen gyerekeket is összepuszilta, hiába próbáltak félrehúzódni a szúrós bajuszka elől. Amikor elunta a kényszerű szereplést, bejelentette, hogy megy haza a halakhoz, és távozott.

Egyszer, az első osztályos iskolai évzárón odahajolt Verához, és diszkréten megkérdezte, hogy tulajdonképpen honnan tudják ezek a gyerekek, hogy ők hányas tanulók. A lánya megütközve nézett rá, és azt felelte, hogy a bizonyítványból, mire Klárimama a szemöldökét ráncolva bólogatott, de látszott, hogy egyáltalán nem érti.

Verának volt egy olyan sötét gyanúja, hogy valójában az órát se ismeri. A munkába járási szokások ezt látszottak igazolni: ha megvirradt, fölkelt, ha besötétedett, lefeküdt. Ha vonattal kellett mennie, azzal ment, ami épp indult. Ha pont nem indult, megkérdezte, hogy mikor megy, és az orrát szívogatva addig állt a peronon, amíg nem jött egy vonat. Titokzatos módon mégis mindig mindenhová eljutott, ahová akart, többek között arra a hévízi nyaralásra is, amely előtt a lánya ellentmondást nem tűrően megfürdette és kioktatta a társas üdülőkben betartandó szabályokról.

Klárimama megvetéssel hallgatta, mint aki már akkor fürdőhelyre, mondjuk Abbáziába járt, amikor a lánya még azt se tudta, mi az a kétrészes fürdőruha, aztán begyömöszölt a bőröndbe egy ki tudja, hol szerzett fekete-fehér pöttyös, szakadt selyempongyolát.

A pongyola megtette a hatását, az öregasszony a fürdőhelyről egy lesült bokszolóval tért vissza, akivel, mint azt elmesélte, első látásra egymásba szerettek. Addig is megfordultak férfiak a pincelakásban, akikről Vicának mindig csak annyit mondott, hogy még a mozgalomból ismeri őket, és ehhez mindig olyan sokat sejtetően mosolygott, hogy a gyerek a mozgalmat valami túlfűtött, tábortűz körüli orgiának képzelte.

A bokszoló attól fogva rendszeres vendég volt Klárimamánál. Különös formájú, félreálló, a tövénél belapított orra volt és rekedt hangja. Érkezéskor Vicát, és ha ott volt, Gizikét is mindig a levegőbe emelte és azt harsogta, hogy egyenek ám sok gombócot, mert attól nő nagyra a cicijük. Ezen hosszan nevetett. Aztán iszonyúan megnyomta az orrukat, mintha azt akarta volna elérni, hogy az övék is lapos és csálé legyen. Vica megdöbbenve látta, hogy a Gizike orra mellett kétoldalt a belapítástól apró fehér kukacok bújtak elő. Gizike fontoskodva elmondta, hogy ezek mitesszerek. Az apja elmagyarázta neki, hogy ezek irtó pici kukacok, amik az embert eszik, és a kamaszodó lányok azért is olyan soványak, mert a sok pici giliszta elszívja előlük az ennivalót. Vica borzongva hallgatta, sose hallott azelőtt olyanról, hogy valakit elevenen megegyenek a férgek. Azt tanácsolta Gizikének, hogy dobja be az apró kukacokat az akváriumba, mert időnként a nagyanyja is szokott ilyet adni a halaknak, és nagyon szeretik.

A guppik csak ritkán kaptak kukacot, az igazi csemegének számított. A tubifexet Klárimama befőttes üvegben hozta haza és a vécécsésze mellett tartotta. Miközben csipesszel adagolta a férgeket, csücsörítve búgott, hogy tubi-tubi-tubifex, mintha galambokat hívogatna. Az üveg egy-két nap alatt megbüdösödött, ilyenkor a maradékot lehúzta a megfeketedett vécékagylóba.

A bokszoló azt mondta, ő nem szereti a halakat, csak enni, és ezen is mindig hangosan nevetett. Sokszor hozott süteményt az Aranylomb cukrászdából, leginkább dobostortát, mert neki az volt a kedvence. Tudták a lakók, kihez megy, de neki mégis köszöntek: jóban volt a házban mindenkivel, és ha fiatalabb férfi lépett ki a kapun, felszólította, hogy üssön. A postásnak, ha az a kisfiát vitte ki levegőzni, sose mulasztotta el megjegyezni, hogy ez a gyerek nem hasonlít az apjára. Aztán amikor arrébb léptek, utánuk kérdezett, hogy ki csinálta ezt a kölyköt, talán a postás? – és viccesen beleöklözött a távolodó férfi hátába.

Egy alkalommal, amikor a kislányok kimentek játszani, rábeszélte Klárimamát, hogy vegyenek fel valami jelmezt. Beöltöztek menyasszonynak-vőlegénynek, és lefényképeztették magukat az elsőről lehívott postással. A postásnak megvolt a véleménye a guberált, megsárgult menyasszonyi ruha láttán, de aztán némi pálinka elfogyasztása után már ő is beállt a következő fényképhez a bennszülött csoportképbe. Kint eleredt az eső, és a csuromvizes gyerekek arra érkeztek haza, hogy az öregasszony egy mintás függönyben, aranypántos papucsban lejt a szobában, a bokszoló pedig, mint egy izgatott rendező, hadonászva instruálja a cipőpasztával bekent, dülöngélő postást, hogy álljon már oda a bal oldalra, mert ő a néger nő szeretője.

A bokszolóval töltött idilli hónapok egy vonatúttal kezdődtek és tulajdonképpen egy vonatúttal is értek véget. Pontosabban egy vonatút elejével, de még a peronon. A férfinak el kellett utaznia egy temetésre Ercsibe, és megkérte Klárimamát, hogy kísérje őt el. A szakítás oka nem volt egészen világos, a később előadott nagyanyai verzió szerint szívszerelme elvtelenül és áruló módon viselkedett, nem érdemelve ki semmi további magyarázkodási lehetőséget.

Állítólag amikor kiértek a peronra, a kalauz föl-le sétált és megnézte az indulók jegyét. Az úthoz elegánsan felöltözött bokszoló bemutatta a sajátját, aztán Klárimamára nézett, aki kotorászni kezdett a táskájában. Előkerült egy hajlakk, aztán felmutatott a hátratett kézzel várakozó elvtársnak egy párttagkönyvet is, de az nem hatódott meg, hanem szúrósan nézett tovább. A bokszoló ekkor, így hangzott a történet, picit arrébb ment, és leheletnyivel közelebb lépett a kalauzhoz, mintegy elhatárolva magát a keresgélőtől. Sőt, talán valami megjegyzést is tett a táska tartalmára, vagy a hajlakkra, ezt már nem lehet pontosan tudni. Az se rekonstruálható, hogy az elvtársnő tényleg lefújta-e a hivatalos személyt, mint az a vasúti jegyzőkönyvben állt, vagy csak a másik utast, az biztos viszont, hogy a bokszoló ezzel végleg kiírta magát a történetből. Nyugodtan megverhette volna azt a kalauzt, de ezúttal nem mondta, hogy üss, hanem meghunyászkodva felszállt az Ercsibe tartó vonatra, és, huss, eloszlott még az emléke is, mint az üvegtető alatt a füst.

A kalaposnak, aki ekkor már lesben állt, sőt, a házbéli rossznyelvek szerint egyenesen ott rejtőzött a kopott mokett mögött, amikor a bokszoló a vonatos szakítás előtti utolsó dobostortával beugrott, több se kellett. Virágcsokorral sietett a férfiakban, sőt az egész emberiségben csalódott Klárimama vigasztalására, és fejcsóválva nyugtázta, hogy hiába puhatolózik, ennek a nőnek itten egyszerűen nincsenek kalapviselési szokásai. Egyelőre!

A gyerekek nagyon hamar észrevették, hogy a kalapos nem teljesen normális. Az volt az ambíciója, hogy elkészítse a világ legkisebb kalapját. Mivel a szőrkalapok gőzöléssel készültek, egyre apróbb félgömböket esztergáltatott, a sikerületlen kísérleti darabokat pedig nekik ajándékozta. Az egyébként alulöltözött játék babáknak így mind lett kalapjuk, ahogyan Klárimamának is lettek kalapviselési szokásai, a pincelakásba pedig a szőrkalapokkal együtt örökre beköltöztek a molylepkék.

A világ legkisebb kalapja homokszínű volt, és csak egy hónapig sikerült megtartania ezt a megtisztelő címet. Hiába, olyan ez, mint az élsport: mindig jön valaki, aki még jobb, ez esetben még apróbb. Az özvegy kalapos mindenesetre akkor úgy gondolta, a gőzöléssel előállított, még kalapnak tekinthető formák legkisebbikét sikerült megalkotnia. Az ennél kisebb darabok már deformálódtak, elvesztették kalapjellegüket, és egyszerű nemezdudornak tűntek, bársonyos pöfeteggombának. A csúcstartó darabot mutatóujjára biggyesztve bemutatta a saját, felnőtt gyerekeinek, de a teljes érdektelenséget látva inkább újdonsült kedvese, a drága Klára környezetében igyekezett értő támogatókat találni. Az öregasszony biztos volt benne, hogy a kalapos előtt óriási karrier áll, és a műremeket rengeteg pénzért lehet majd értékesíteni. Azt javasolta, vigyék be a kalapot az Angyalföldi Pártirodába, tegyék vitrinbe, mint a zsugorodó burzsoázia mementóját. Biztos megfordul ott valami fejes, aki felfigyel rá. Vitrinbe vele! – kiabálta Klárimama, barázdás tenyerén a kalappal. Egyébként is kedves kiszólása volt, ha valami tetszett neki, hogy vitrinbe vele!, bár neki magának soha életében nem volt üvegezett szekrénye. Nyilván eltanulta valahol ezt a sajátos tetszésnyilvánítást, ahogy mást is: fel-felcsipegetett gesztusokat, mondatokat, és komoly arccal próbálta őket beilleszteni a beszédhelyzetbe.

A kalapos kissé megsértődött a kalap mint kiegészítő darab ilyen irányú, szerinte korlátolt besorolásán, és azt mondta, inkább arra kellene törekedni, hogy ráirányítsák a kerület figyelmét az ideológiailag elkötelezett kisiparosokra. Úgy elragadta a hevület, hogy még Klárimamával is kalapot akart vetetni a pártirodába való bemenetelhez, mi több, ő maga is egy kalapot nyomott kopaszodó, folyton vörös fejére. Klárimama azt ordította, hogy ne izéljél te nekem, Gyula, hát hogy veszi ki az magát, hogy két kalapos ember bemegy egy kalappal, aztán a sajátját a földre hajítva azzal fenyegetőzött, hogy ha a Gyula továbbra is hogyhívjákol, akkor ő meg leszarja a Gyulát kalapostul, felőle mehet mindjárt a Pártközpontba is, majd meglátja, hogy szóba állnak-e vele, és kilátásba helyezte a mintadarab megtaposását.

Így végül a világ legkisebb kalapját két kalap nélküli, kissé befröccsözött, duzzogó ember vitte be a Béke téri irodába, ahol nem látszottak egyértelműn és rögtön figyelembe venni az öregasszony mozgalmi múltját és kapcsolatait. Kirúgni ugyan nem rúgták ki páros lábbal, mert senkinek nem volt kedve a fél órás jajveszékeléshez és átkozódáshoz, de nem is ígértek semmi konkrétumot. A felhevült elvtársnő az asztalra tehénkedve bizonygatta, hogy nézzék mán meg, micsoda egy műremekkel van dolguk, majd egy merész kanyarral szóba hozta a pincelakást, ecsetelve, hogy az onokája sajnálatosan asztmás, ezért nem is jöhet mostan őhozzá, és ha a kalapos nem lépett volna közbe, nekifogott volna eljátszani a gyerek nehézlégzését is. Az elvtárs megköszönte a tájékoztatást, átvette a dobozt és biztosította az öregasszonyt, hogy nagyon is elöl vannak a lakásra várakozók listáján, aztán hamar eldarált még néhány számadatot a javuló kerületi lakáshelyzetről.

Amikor a két háborodott távozott, megkönnyebbülten berakta a kalapot a furnérozott szekrénybe, és megnézte az óráját. Háromnegyed egy múlt két perccel. Ez volt az a pillanat, amikor a kerületi pártirodába kiirthatatlanul, évtizedekre beköltöztek a molylepkék.

A világ legkisebb kalapjának előkelő címét tartó darab két hónapig állt a szekrényben, amikor is Klárimama ismét megjelent, pirosra lakkozott körmű hüvelykujján egy még kisebb kalapkát vonultatva. Hiába, a világ megy előre, a technika fejlődik, az ember eljutott a Holdra, a kalapok meg zsugorodnak. Az ügyeletes elvtárs megkérdezte, hogy hogy áll a kisunoka asztmája, amire először rövid, buta csend volt a válasz, aztán meg az, hogy jaj-jaj, hát a kisonoka asztmája az rosszul, igen rosszul. Az elvtárs kifejezte sajnálatát, átvette az újabb műremeket, és visszaszolgáltatta a címét elvesztő régit.

Sajnos a bukott csúcstartón időközben látványos lyukak keletkeztek, így Gizike anyja, miután a műremek eltöltött egy hetet a babaszekrény ruhadarabjai között, fogta és kihajította az almacsutkák és krumplihaj közé. Gizike még csak nem is sírt, sőt, fontoskodva elmagyarázta Vicának, hogy a molylárvák mennyire veszélyesek.

A kalapmizéria azonban nem ért véget, Klárimama ugyanis egy délután fenyőből esztergált szekrénygombot kotort elő az összevissza repedezett műbőr retikül mélyéről, és sejtelmes mosollyal a Gyula orra alá dugta. A Gyula nem értette, mit kell megjavítania, mert szokása volt megreparálni a félretaposott cipőket, visszailleszteni a guberált porcelánhölgyikék karját, ehhez a szekrénygombhoz azonban, bárhogy törte is a fejét, nem tartozott semmiféle szekrény. Nézett kérdőn, mire Klárimama körözni kezdett a feje körül, a Gyula pedig megértette a célzást. Megrázta a saját kopasz fejét, hogy neeem, hát az lehetetlen, ekkora kalapka aztán már igazán nincsen, ám sejteni lehetett, hogy az iparosgőg előbb-utóbb legyűri benne a józan önmérsékletet, és igenis nekiáll majd az újabb nyúlszőr-csodának, a kerületi pártirodában pedig két héttel később utasításba fogják adni a rémült portásnak, hogy az ilyen és ilyen nevű, színes otthonkában és papucsban megjelenő harcias elvtársnőt semmilyen körülmények között sem szabad beengedni, még a lépcsőházig se.

Vica a szomszéd Gizikétől hallott először az amerikai szövőlepkéről. Az amerikai szövőlepkét a sarokban, a függöny mögött találták. Látszólag nem is élt, csak feküdt a párkányon dermedten, fehér, hosszúkás szárnyait köpenyként borítva magára. Ám amikor hozzáértek, váratlanul verdesni kezdett. Gizike a markába szorította, aztán betették egy vastag falú, üveg kávéspohár alá.

Így, a hatszögű prizmán át még különösebbnek tetszett. A feje bolyhos volt, mintha finom fehér penészréteg borítaná, két szeme pedig vaksin, feketén fénylett. Egy kicsit verdesett még, de hamar beletörődött a sorsába és mozdulatlanná dermedt. Gizike szerint csak megjátszotta magát: arra várt, hogy leemeljék róla a poharat és megszökjön. Az apukájától tudta, hogy a szövőlepkét az imperialisták tenyésztették ki és szabadították az országra, hogy kárt okozzanak a termelésben. Pont úgy, mint a kolorádóbogarat, amit szintén az amerikaiak szaporítottak jól álcázott katonai telepeken, és dobáltak le repülőgépről az itteni földekre, hogy tönkretegyék a krumplitermést. Gizike mindezt suttogva hadarta el, mint valami rettenetes, államközi titkot, miközben mindketten a hófehér lepke fölé hajoltak. Gyűlölettel bámulták fehér, bolyhos fejét, szögletes szárnyait. Már a színe se volt normális: a pillangók mind színesek voltak, a káposztalepkét kivéve, de a formája még annak is lepkeszerűbb volt ennél. Ez itt leginkább az ablakmélyedésben megbújó éjjeli lepkékre hasonlított prémes hasával és szőrös csápjaival. Legszívesebben megölték volna, de egyikük se vállalta, hogy rátaposson. Úgy döntöttek, inkább ott hagyják bűnhődni a pohár alatt. Másnap reggel, amikor az első sugarak betévedtek a maszatos ablakon, Vica első dolga volt, hogy megnézze, mit csinál az amerikai szövőlepke.

A lepke hanyatt feküdt a szárnyán, összeakadt lábacskái égnek meredtek. Elpusztult. A gyerek leemelte róla a kávéspoharat, és óvatosan hozzáért. Semmi kétség, döglött volt.

Klárimama még aludt, kibontott, ősz dróthaja kócosan vette körbe a fejét, nyitott szájából kivillant az aranyfoga. Vica megkerülte az ágyat, és lábujjhegyen az akváriumhoz ment. Óvatosan ráeresztette a víz színére a döglött lepkét, és várta, hogy mi történik. A halak érzékelték a mozgást, csoportosan rajzottak elő, és kíváncsian körbeúszkálták a tetemet. Kóstolgatták, lökdösték, aztán ott hagyták: nem nagyon érdekelte őket. A lepke lebegett, mint egy kis fehér csónak, a gyerek jól látta alulról, amint a víz színén forog. Nem nedvesedett át és nem süllyedt le, mintha vízlepergető anyagból lenne. Vica odahúzott egy hokedlit, felállt, és belemerítette a kávéspoharat a sárga vízbe, hogy kihalássza.

A mozgásra már Kláriamama is fölneszelt és harákolva felült a párnán. A pinceablakokon besütött a járda felől egy kevés fény, ettől csak még jobban látszott, milyen kosz van a helyiségben. A levegőben aranyló szemcsék táncoltak, a szanaszét hagyott tárgyakon vastagon állt a por. A földön az egymásra terített rongyszőnyegek beszívták az alagsori nedvességet, és ilyenkor reggel hűvös dohszagot árasztottak. A kályha kihűlt, meg kellett rakni.

Kláriamama kikotorta a hamut, és továbbra is retteneteseket harákolva begyújtott, aztán vakarózva bámult maga elé, amíg a tűz egyenletesen el nem kezdett égni. Akkor felállt, rácsapta a vasajtót, és eltűnt a kopott mokett mögött. Hosszan pisilt és köpködött, végül mackónadrágba és pulóverbe bújva ismét visszadőlt az ágyra. Megkérdezte Vicát, akar-e iskolába menni, mire az csak rázta a fejét. – Nekem mindegy – sóhajtott erre, és feltápászkodott a kisrádióért, ami az asztalon maradt. Menet közben lenyúlt a pohárért, és mivel azt hitte, hogy a tegnapi tea van benne, egy mozdulattal felhajtotta a vizet a már foszladozó lepkével együtt.

Vica döbbenten figyelte, ahogy a szövőlepke eltűnik Klárimama szájában. Lassan telt a nap az alagsorban. Rajzolgatott egy újság szélére, főleg pillangókat. Később azzal szórakozott, hogy időnként kinyitotta a kályha vasajtaját, és mindenfélét bedobált a tűzbe. A papírdarabok hamar lángra lobbantak, a színes újságok reklámarcai zsugorodva, összetöpörödve égtek, az alma viszont gyöngyözve izzott és még órák múlva is megráncosodva, egészben küzdött a lángokkal, mintha megakadt volna a parázsló torokban.

Kora délutántól egyenként érkeztek haza a lakók, a cipőjükről lehetett találgatni, hányadikra mennek. Egyeseket már a kapuhoz közeledő lépésekről könnyű volt azonosítani, a mamuszos, csoszogó öregasszonyok lába viszont alig különbözött egymástól. Egyszer elhaladt az ablak előtt a Gizike anyja is magas sarkúban. Alkonyatkor Klárimama kisétált a boltba, aztán sötétedésig rádiózott. A hírek nem nagyon érdekelték, inkább a zene, de arra se figyelt oda, a térdére támaszkodva bámult maga elé, vagy hátranyakló fejjel elbóbiskolt, amikor pedig újra felriadt, már beesteledett. Nem gyújtott villanyt, hanem a sötéten át beszélt Vicához:

–  Itt vagy? Ne menjél el!

Aztán az ágyhoz lépett, helyet csinált magának a babák, párnák és vedlett plüssök között, és ruhástól leheveredve kiszólt a pokróc alól:

 – Lefekszek. Alszok.

A gyerek sokáig feküdt ébren, aztán pizsamában kimászott az ágyból és az ablakhoz osont.

Odakint egy utcalámpa világította meg a ház előtti járdát. A fénye leszivárgott a szobába és kiemelte a homályból az opálos akváriumot meg az ablakpárkányt. A halak mozdulatlanul lebegtek a vízben, az utcán nem járt senki. Valami megmoccant, aztán odaütődött az üveghez. Vica rémülten bámult fölfelé: az ablakkeret felpöndörödő festékén ott mászott az amerikai szövőlepke. Nehézkesen mozgott, mint aki most támadt fel. A szárnya fehéren derengett, lassanként kezdett felélénkülni.

Vica csak percek múlva mozdult meg. Hátrált az ablaktól, megfordult, odalopódzott az alvó öregasszonyhoz, hogy ellenőrizze a sejtését. Fölé hajolt, és látta, hogy a szája tényleg nyitva van.

Kevés útmutatást kapott a gyerek Klárimamától a világ dolgaihoz. A sárga bélű alma jobb, mint a fehér. A fokhagyma megöli a bélférget. Ha alacsony az ég, nagy eső gyön. A postásnénak rossz a vére, attól ripácsás. A két házon túl nem szabad menni, mert akkor elvész, és sose találnak rá.

A ripácsás postásné egyébként rendre olyan óvatosan köszönt vissza a kapuban, mintha szavak által is fertőződni lehetne, és az alagsori öregasszony az egész ház tisztaságát veszélyeztetné, akárcsak a téglaszegélyt lehugyozó kandúrok vagy a derékig felkúszó salétrom. Meg is lepődött, amikor egyik délután kirittyentve látta elvonulni otthonról a lenti szomszédasszonyt, aki még egy hajhálót is a fejére biggyesztett és kétszer is ráfordította a zárban a kulcsot: a postásné el nem tudta képzelni, hová igyekszik, hiszen a sarki boltnál nem volt szokása messzebb menni. Nem is a Tanácsra sietett, oda hónap elején szokott, és olyankor vitte magával az összes hivatalos papírját egy régi, összefirkált iskolai műbőr dossziéban.

Klárimama valóban nem a Tanácsra igyekezett. Azzal volt megbízva, hogy hozza el az unokáját az óvodából, de előtte húzzon már rendes cipőt, öltözzön fel normálisan, aztán várjon türelmesen, ameddig valaki haza nem ér. Igen, bólogattak a szülők, akkor is, ha már sötét van. Az óvodai terembe lehetőleg ne menjen be, az óvónőkkel ne társalogjon, a szülőkkel pláne ne. Vicának elmagyarázták, hogy kivételesen a Klárimama jön érte, ezért előre fel kell vennie a cipőjét, és ha nem tudja bekötni, kérjen meg valakit, csak aztán menjen ki az előtérbe, a nagyika majd ott fog neki integetni, ahol a kispadok meg a kabátok vannak.

Klárimamának gőze nem volt, mikor van délután négy óra. Fél háromra már az óvodához ért, elszántan benyitott a rácsos kapun. Csodálkozott, hogy sehol nem zsibonganak gyerekek, mert otthon nála, a környéken szintén volt egy óvoda, de ottan mindig rajcsúroztak. Felment a klórszagú lépcsőn, végigslattyogott a linóleumon és elfordult balra, ahogy elmagyarázták neki. Megállt a napocska jelű ajtónál. Ekkor nézett csak le a lábára, és jött rá, hogy mégiscsak elfelejtett cipőt húzni, papucsban jött. Pedig a cipő direkt meg lett mondva. – Hát szarok én tirátok – mondta ki hangosan, és benyitott.

A félhomályos teremben kinyitható ágyakon aludtak a kicsik. Némelyik már fölkelt, álmosan üldögélt, mások az ujjukat cumizva pislogtak a pokróc alól. Az öregasszony nem tudta, melyik lehet az ő onokája a sok egyforma kis fej közül. Beljebb lépett, meglátott két pakoló dadust. A hosszú hajúhoz lépett, megmondta a gyerek nevét. Egy kicsit hangosra sikeredett a belépő, mert valamelyik alvó csöppség felsírt. A dadus végigmérte a jövevényt, aztán az egyik ágyra mutatott a sarokban. Klárimama rekedt lelkendezésbe fogott, hogy jaj, hát hogy alszik az én édes szentem, a Vica, eszem a zúzáját, zabálom a kis szivit neki. A lármára a többi alvó napocska-csoportos is fészkelődni kezdett, a kislány meg álmosan felült a csővázas ágyon és már vette is a cipőjét. Az óvónő azt mondta, a picik még nem uzsonnáztak, mire Klárimama rávágta, hogy senki se csináljon itten problémát, elviszi ő azt az ozsonnát, hát hol az ozsonna, milyen fáin kis helyük van ezeknek, és már borított is egymásra két kenyeret a piros műanyagtálcáról. Közben visszaért a két gyanakvó dadus, akik elkezdték összecsukni és rakásba tenni a csővázas ágyakat, miközben fél szemüket végig a látogatón tartották.

A lépcsőházban Klárimama beleharapott a kenyérbe, aztán a gyerek elé tartotta, hogy harapjon ő is. Vica nem kért, mire a nagymama ha nem eszöl, há’ nem eszöl felkiáltással begyűrte a szájába a maradékot, és letörölte a kézfejével a lekvárt.

Hazaérve gyalog ment fel a kislánnyal a nyolcadikra, mert a liftet ki nem állhatta. A lakásba érve szinte azonnal a kanapéra heveredett és fújtatott, mint akinek nehéz terhet kellett idáig cipelnie.

Nem tudni, mikor ocsúdhatott fel, valószínűleg elég későn, de az biztos, hogy mire Veráék tizenegykor megérkeztek, rég nem volt ott. Amikor felébredt, látta, hogy odakint sötét van, és eszébe jutott az akvárium. A halakat évtizedek óta ilyenkor, napszállta után etette meg, úgyhogy gyorsan összecihelődött: nem volt már ereje végiggondolni, vajon mi a bánatos nyavalyát csinálhat ő ilyenkor a lányáék lakásában. Ilyen késő este ő már mindig az algás, derengő víz előtt szokott álldogálni és morzsolgatva adagolni a szárított bolhát az elősereglő halaknak. A rá bízott unokáról, mivel az épp nem volt szem előtt, tökéletesen elfelejtkezett.

A lépcsőházban valami csoda folytán még eszébe villant, hogy a kulcsot a levélszekrénybe kell bedobnia, de a lakásban hagyott Vica már kívül esett a fejében tartható feladatok körén.

A szülők később az óvónőktől tudták meg, hogy a kislány három után távozott a nagyszülővel, arra a kérdésre pedig, hogy tapasztaltak-e valami szokatlant, a fehér köpenyes dadusok csak vonogatták húsos vállukat. Ami azt illeti, az egész asszony, úgy ahogy van, egy kissé szokatlan volt, de hát mit lehetett erre mondani.

Amikor Vica észrevette, hogy egyedül maradt a lakásban, kutakodni kezdett a konyhában. Egyáltalán nem volt megijedve, hiszen otthon volt. A konyhaszekrény elé vonszolt egy hokedlit, és egy csomag száraztésztát húzott elő a felső polcról. A tészták kicsúsztak a zacskóból, szétszóródtak a földön. A spagetti kupaca éppen úgy nézett ki, mint az óvodai türelemjáték, aminek a szabályait sose értette. Titokzatos neve volt, úgy hívták, marokkó. A színes végű pálcikákat az óvónők szerint úgy kellett volna leemelni a kupacról, hogy a többi ne mozduljon el. A Bella néni meg az Erzsi néni legalábbis folyton ezt magyarázták, de a játéknak így semmi értelme sem volt. Ő inkább ábrákat szeretett kirakni a földön, jeleket, amiket aztán őrizni kellett, hogy rájuk ne lépjenek.

Most is ezt találta ki magának. Hogy csinál valamit a tésztából, amíg meg nem jönnek. Képeket, kerettel. A száraz tésztákat darabkákra lehetett törögetni, így könnyebb volt ágakat illeszteni a fákra, meg kirakosgatni mindenféle apró részletet. Ezt a marokkóval nem lehetett volna.

 Veráék se aznap este, se később nem fogták fel, hogy amikor megérkeztek, a gyerek nem azért sírt, mert félt egyedül, hanem azért, mert ők végiggyalogoltak az összes, nagy gonddal összeállított tésztaképen. Pont, mint az óvodában a többiek, oda se nézve a műre, amin lépkednek. Összetaposták a tésztából készült házat, kerítést, családot, kutyát, mindent. Még csak le se pillantottak a lábuk elé. Ropogott a spagetti a zoknijuk alatt.

Amikor Bella néni legközelebb a kisasztalhoz telepedve újra, sokadszorra is megmutatta a gyerekeknek, hogy hogy kell ügyeskedni a marokkó-pálcikákkal, Vica engedelmesen, két ujjal felcsippentett egyet a kupac tetejéről, mintha gyakorolta volna. Közönyösen pislogott csak a fojtott indulattal kimondott, szinte fenyegetésnek ható dicséretre: – Látod, látod, hát tudsz te szépen is játszani, ha akarsz.

A dadusok sokáig emlegették egymás között Klárimama látogatását. Hiába járt Vica tiszta ruhában, megfésülve, copfba fogott hajjal: a gondozónőkben fészket ütött valami homályos gyanakvás, hogy ezek azért mégse rendes emberek. Az apja maszek. – Lángosozik – suttogta váltáskor az egyik óvónő az öltözőszekrény fémajtaja mögött, mindezt arra válaszul, hogy a kislány nem aludt alvási időben, csak a plafont bámulta. A másik óvónő, aki számíthatott rá, hogy a gyerekért megint késve jönnek majd, fojtott hangon hozzáfűzte: – Ki tudja, miből szedte össze a pénzét az is.

Vera érzékelhetett valamit a háttérben kibontakozó, egyre terebélyesedő ellenszenvből, mert valahányszor megérkezett, próbált pár barátságos szót váltani az óvónőkkel, akik azonban csak kelletlenül, kurtán felelgettek. Felpanaszolták, hogy Vica nem alszik délben, egymás közt pedig azt mondták: – Színes tévéjük van. Ki tudja, miket nézetnek vele. – Amikor pedig Vera négy üveg baracklekvárral állított be, hogy ezt egyék meg a farsangi fánkhoz, az óvónők higiéniai előírásokra hivatkoztak és arra, hogy semmiféle kintről hozott, ellenőrizetlen ételt nem adhatnak a gyerekeknek.

Vica mindebből semmit se vett észre. Megszokta, hogy nem szólnak hozzá, hogy reggelente az erősebbek és ügyesebbek lecsapnak a cumisüveges babára, ami az egyetlen használható játék a lánysarokban, hogy a dadus pedig minden alkalommal megjegyzést tesz, ha valami marad a tányéron: – Fene a kényes gyomrodat.

Egyik este Vera, megtörve a szokásos napirendet, behívta Vicát a szülői hálóba és leültette a nagy, ovális tükrös fésülködőasztal elé. A lapjára pumpás kölnisüveg, bolgár rózsaolajas fiola és ékszertartó doboz volt kirakva, amelyek fölé az anya minden reggel odahajolt, hogy beillatosítsa és felékszerezze magát. Az egymás mellé fektetett ezüst nyelű fésűt és kézitükröt viszont soha senki nem használta, díszletként hatottak, ahogy az egész panelba zsúfolt ormótlan bútordarab is. Vera most felnyitotta a csillogó kis dobozt, amelyben a kristályköves láncát és a fülbevalóját tartotta, és a kislány felé fordult. Vica meglepődött, mert az ékszerekhez általában szigorúan tilos volt nyúlnia. Egyszer a Márti nevű unokatestvére egy rokonlátogatás alatt felpróbálta ezt a láncot, Móni nevű húga pedig le akarta tépni róla, hogy ő vehesse fel. A lánc elszakadt, a szemek szétgurultak, nem is sikerült összeszedegetni mindet. Mártit és Mónit szíjjal verték meg, ő az asztal alól figyelte a vendég apa részeg erődemonstrációját. Végül őt is előrángatták és felpofozták, az anyáknak kellett leállítani az őrjöngő férfiakat, akik azt ordították, megtanulják a tetves kis kurvák, hogy a máséhoz nem nyúlnak. Majd vetetnek maguknak, ha megnőnek.

Vera most ugyanezt a dobozt vette maga elé, és az aljáról egy piros köves gyűrűt kotort elő. A gyűrű apró volt, csak a kisujja közepéig bírta felhúzni. Vegyed ezt föl! – nyújtotta át a kislánynak. Vica megilletődötten felhúzta, ő is a kisujjára. – Ne oda, a gyűrűsre! – mosolyodott el az anyja. Meg kellett mutatni a gyereknek, melyik a gyűrűsujja. Pont jó volt rá, csak a piros kő hatott túl nagynak a picike gyerekkézen.

–  Holnaptól ezt hordani fogod – mondta elszántan Vera. – Mindig. Aranyból van. Meglátják majd, hogy nem vagyunk akárkik.

Vica másnap tényleg felvette a gyűrűt. Hideg reggel volt, kesztyűt kellett volna húzni, de azt akarta, hogy már rögtön érkezéskor meglássák rajta az ékszert. De nem figyelt fel rá senki. Csak a reggeli kakaóosztáskor kérdezte meg a dadus, hogy nahát, mije van neki, vásárban lőtte-e.

–  Igazi arany – válaszolta a gyerek dacosan. – Arany ám, mint a te anyukád haja! Meg a tiedé! – nevetett a dadus, és ment tovább a kancsóval. Később Vica leült a kisasztalhoz, kirakta maga elé a kezét, de senki se figyelt oda rá. Amikor eljött az alvás, mozgatta a kezét a takaró felett, és nézte fektében, hunyorgatva a villogó piros követ. – Már megint nem alszol – guggolt oda Bella néni –, hát mit csinálsz már megint. – Arany – suttogta a sötétben kislány, hogy nehogy felébressze a többieket. – Rubintköves!

Az óvónő gyanakodva kérdezte, hogy megnézheti-e, aztán besüllyesztette a köpenye zsebébe, hogy majd alvás után visszaadja. A kislány szívdobogva húzta le az ujjáról, mint aki sejti, végre eljött az igazság pillanata, végre mindenki megérti, hogy ők nem akárkik, alázatosan és kedvesen bánnak majd vele ezután, mint valami álruhás, gazdag királylánnyal, akit eddig nem ismertek fel, de ezt persze meg lehet bocsátani nekik, ennyi gyerek között. Megint nem sikerült elaludnia, mozdulatlanul, nyitott szemmel várta, hogy a dadusok zörögni kezdjenek a kancsókkal, és felébresszék az első sort az uzsonnához.

Bella néni visszajött, de a gyűrű nem volt nála. Azt kérte a Vicától, hogy gyorsan öltözzön fel, menjen ki a vezető óvó nénihez, mert beszélni szeretne vele. A gyereken átfutott, hogy talán az Erzsike néni bocsánatot akar kérni, mert meglátta a gyűrűt, de aztán hirtelen valami rossz előérzet is elfogta, ami erősebbnek és ismerősebbnek tetszett az előbbi váratlan örömnél. Szándékosan piszmogott a benti szandállal, sehogy se talált a lukba a csattal. Bella néni rászólt, hogy igyekezzen.

Az Erzsi néni egy íróasztal mögött ült, és azt mondta, álljon oda középre, nézzen egyenesen a szemébe. A kislány rosszat sejtett, megállt középen, nézett a köpenyben fölé tornyosuló, szemüveges nőre.

–  Láttam az aranygyűrűdet, Vicácska. Kitől kaptad?

–  Anyukámtól.

–  Ilyen kicsi ujja van anyukádnak? – vonta fel kérdés közben a szemöldökét Erzsi néni.

–  Nem. Pont azért adta nekem, mert kicsi – sütötte le a szemét a gyerek, aki megérezte, hogy ugyanaz a helyzet, mint mindig, hogy az események forgatókönyvét nincs mód átírni, a gyűrű tévedésként gurult bele az ő életükbe, az övébe meg az anyjáéba is, vissza kell adni a jogos tulajdonosának, vagy az Erzsike néninek, vagy másnak.

Lesunyt fejjel hallgatott, várta, hogy mi lesz. Erzsi néni hangja jóságosra váltott:

–  Ugye tudod, hogy a másét elvenni csúnya dolog? Tudod, ezt lopásnak hívják. Még akkor is, ha találtad. Akkor se a tiéd.

–  Anyukámtól kaptam – mondta a gyerek halkan, most már kisebb meggyőződéssel.

–  Hát jó – emelkedett fel Erzsike néni. – Délután, ha anyukád jön érted, majd megkérdezzük. Addig elmehetsz – mondta fenyegetően, mint aki haladékot adott és csak felfüggesztette az előbb-utóbb úgyis bekövetkező büntetést.

A gyerek visszafutott a Napocska terembe, ahol a többiek már mind felöltöztek, és közben az ágyakat is összecsukták. A lánysarokba sietett, hátha most megkaparinthatja a cumisüveges babát, amit reggel sose sikerült, mert mindig voltak olyanok, akiket már nyitásra, hétre behoztak. A baba ott ült a kosarában, mellette az üveggel, amiben, ha megdöntötték, igazi tej látszott lötyögni. Éppen nyúlt érte, amikor oldalról lecsapott rá egy kövér, szőke kislány és leemelte a polcról. Vicácska gondolkodás nélkül ütött, magához rántotta a babát és a sarokba vitte. Egy perc se telt bele, mikor az óvónő maga elé parancsolta és ráripakodott, hogy milyen dolog ez, megütni a másikat és elvenni a játékát. Aztán kivette a kezéből a babát és átnyújtotta a kövér kislánynak. – Kérj bocsánatot a kis társadtól! – mosolygott vészjóslóan.

Vicácska közelebb lépett, és teljes erejével belerúgott az óvó néni harisnyás, vastag lábába, aztán a kövér kislányra nézve azt sziszegte, már elvékonyodó hangon, a sírás határán, hogy arany, igenis arany, tetves rohadt kurvák, tetves rohadt kurvák.