Hajnóczy Péter

Jelentések a süllyesztőből

Az elkülönítő és más írások

Magvető
2013

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Hajnóczy Péter örököse (Végh Ágnes), 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc
Borító: Pintér József,
Mátis Lilla fotójának felhasználásával

ISBN 978-963-14-3113-1

elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

I. VALÓSÁG…
AZ ELKÜLÖNÍTŐ

Az elkülönítő

(Valóság, 1975. 10. sz.)

1. Magyarországon nyolcvanezer elmebeteget tartanak nyilván, a kórházak elmeosztályai kb. 8000 ággyal rendelkeznek, tehát minden tizedik beteg részesülhet aktív kórházi kezelésben. (Az Egészségügyi Minisztérium Statisztikai Jelentései szerint 1938-ban hétezer-egy, 1972-ben nyolcezer-háromszázhetvenegy volt az ágyak száma.) Az egészségügyi költségvetésben évről évre az ideg- és elmebetegek gyógyítására szánt összeg a legalacsonyabb. De mivel magára az egészségügyre fordítható pénz is édeskevés ahhoz, hogy minden rászoruló beteg az egészségügyi törvény által a számára biztosított „legmagasabb színvonalú” gyógykezelésben részesülhessen, a pénzt elsősorban szülészeti, belgyógyászati, sebészeti osztályok fejlesztésére költik, s nem az elmeosztályokéra. Talán a legkevesebbet az elmebetegekről tudunk; a beteg aktív intézeti kezelése viszonylag hosszadalmas, tehát költségesebb, mint például egy belosztályon kezelt betegé. Az ok – pénzkérdéssé egyszerűsödve – legalább világos és egyértelmű.

Elöregedett, toldott-foldott kórházaink zsúfoltságát, a folyosókon felállított ágyakban fekvő betegek látványát – mivel megszoktuk – mint a betegség szükséges velejáróját vesszük tudomásul, melynek nyilvánvaló oka az a körülmény, hogy túl sokan betegedtünk meg egyszerre. Ha feltételezzük is, hogy a nyolcvanezer nyilvántartott elmebeteg nem egyazon időben szorul intézeti kezelésre, tehát nem tíz beteg gyógyul egy ágyon, elmeorvosok beszámolhatnak osztályokról, ahol egy ágyon két beteg egymást váltva éjszakázik.

Ebben a dolgozatban az elmebetegeket ápoló szociális otthonokban elhelyezettek sorsáról esik szó. Ezekben az otthonokban hozzávetőleg tizenötezer beteg él, többségük ún. defekt eset, akiről az orvos lemondott, hogy az elmeosztályon felszabaduló aktív ágyat olyannak adhassa, akinek a gyógyítása sikerrel kecsegtet. Ez kényszerhelyzet, a megoldás pénzkérdés: kórházakat kell építeni.

Adottak-e az elmebetegeket ápoló szociális otthonokban a feltételek, hogy az ott élete végéig elhelyezett beteg embernek érezhesse magát? Az aktív osztályon kezelt beteg természetesen szakorvosi ellátásban részesül, állampolgári jogainak gyakorlásától csupán betegsége időtartamára, ideiglenesen fosztották meg, lakását nem veszik el, állandó bejelentett lakhelye nem az elmegyógyintézet. Amennyiben intézeti elhelyezését indokolatlannak és jogtalannak, a bánásmódot pedig sérelmesnek vagy kifogásolhatónak tartja, módjában áll panaszt emelni az elmeosztályokat legalább negyedévenként ellenőrző bírói szemlén.

Az elmebetegeket ápoló szociális otthonokban szakorvos alkalmazását nem tartják szükségesnek, bírói szemle nincs, a beutaltak lakását – ha volt – elveszik, az otthonok közvetlen felügyeleti szerve, a tanácsok szociálpolitikai osztálya, egyúttal a beutalás jogát is gyakorolja. Az ország távoli zugaiba telepített otthonok – például a szentgotthárdi –, 2-300 km-re Budapesttől, a fővárosi felügyeleti szerv irányítása és ellenőrzése alatt állnak.

Az ötvenes években szervezett otthonok élén „egészségügyi középkáder”, az intézetvezető áll, akinek az orvos – egyetlen elmebetegeket ápoló szociális otthonban, Szentgotthárdon alkalmaztak főállásban elmeszakorvost – alárendelt beosztottja. Az orvosi teendőket főként napi 2-4 órás mellékfoglalkozásban alkalmazott körzeti orvosok látják el.

Az otthonokba beutaltak jogi helyzete tisztázatlan: betegek-e, vagy szociális gondozottak? Valójában elmebetegek, akikre az aktív elmeosztályokon kezelt embereket védelmező jogszabályok nem vonatkoznak. A szociális gondozottakat megillető jogokat azért nem élvezhetik, mert elmebetegek, akik nem képesek arra, hogy saját sorsukat és jövőjüket illető kérdésekben döntsenek.

2. Az alábbi szöveg a Balázs Béla Filmstúdió anyaggyűjtő csoportja segítségével készített magnetofonfelvételek felhasználásával készült. A helyenkénti javítások kizárólag stiláris célzatúak.

Dr. Kiss-Vámosi József, az Intapusztai Rehabilitációs Intézet igazgató főorvosa: Annak idején szentgotthárdi kinevezésemet a Fővárosi Tanács vezető főorvosa, Bartha Ferenc eszközölte. Soóky Andrásét szintén. Miután Bedi (intézetvezető) két orvost, két szakorvost elüldözött az intézetből, megkapta a kinevezés jogát… (Felolvas az Orvosi Hetilap 1973. február 25-i számából.) „A Fővárosi Tanács V. B. Szentgotthárdi ötszázharminc férőhelyes elmebetegeket ápoló szociális otthon igazgatója (Szentgotthárd, Hunyadi út 29.) pályázatot hirdet E–104 kulcsszámú intézeti főorvosi állásra. Az álláshoz négyszobás összkomfortos lakás biztosított. Bedi Ferenc dr., intézetvezető.”

Bedi Ferenc doktor?

Dr. Kiss-Vámosi: Első gondolatom az volt, hogy doktorrá avatása alkalmából dísztáviratot küldök neki. Ezek szerint két orvos elüldözésének jutalmaként ő kapta meg a jogot, hogy alkalmazhat főorvost. Ami a doktori címet illeti: vagy a neve elé hamisította – amit azért nem tartok valószínűnek –, vagy az Orvosi Hetilap szerkesztősége elképzelhetetlennek tartotta, hogy egy ötszázharminc férőhelyes, elmebetegeket ápoló szociális otthon igazgatója nem orvos. Ez a valószínű.

Konta Ildikó, az Intapusztai Rehabilitációs Intézet pszichológusa, aki férjével, dr. Kiss-Vámosi Józseffel Szentgotthárdon együtt dolgozott: Baráth Anna szentgotthárdi beteg az intézeti viszonyokat bírálta. Panaszait nem orvosolták, ellenben – büntetésként – leinjekciózták. Panaszait, észrevételeit leírta egy füzetbe, és a füzetet elküldte az Egészségügyi Minisztériumba. Az Egészségügyi Minisztérium a füzetet továbbította a Fővárosi Tanács Szociálpolitikai Osztályára, onnan visszaküldték Szentgotthárdra Bedi Ferenc intézetvezetőnek. Baráth Anna gyógyszerét megemelték. Látogatót nem fogadhatott, azt mondták rá: „Hát az nagyon zavart, az elmés!” Ezt a szót használták, hogy elmés. Az is bizonyítja, hogy nem elmebeteg, hogy szabad idejében úgy megtanult oroszul, hogy az Ogonyokot járatta, és abból fordított. Oroszul levelezett. Teljesen önálló; logikusan gondolkodik, és jelenleg is Szentgotthárdon van. Ami a panaszleveleket illeti, sokszor el se ment a levél. A levélíró betegeket figyeltetik, és a gyanús címzésű leveleket elkobozzák. A leveleket ellenőrzésre le kell adniuk; ha a levélíró az „izgága” betegek közé tartozik, a levelet azonnal elkobozzák, és a beteget megbüntetik. Az elküldött levelek sorsa az előbbihez hasonló volt, visszaküldték az intézet vezetőjének, intézkedés nem történt; ez volt az intézkedés. Ennyi panasz után csak feltűnhetett volna: nem mindenki üldözési mániából írja a levelet, hanem jogos sérelmek vannak.

A büntetéseket az intézetvezető és a gondnoknő, aki egyben az intézet párttitkára, közösen szabták ki az ún. „kedvenc” nővérek javaslatai alapján. Volt olyan nővér, akinek nem lehetett igaza, a kedvenc nővérnek mindig igaza volt, de a betegnek soha. Az intézetvezető azért akarta betiltani a pszichoterápiás csoportfoglalkozásokat, „mert még egy nővérre rábeszélnek a betegek, hát milyen dolog az”. Fél év is eltelt, míg a betegek beszélni mertek, hogy például azt mondta a nővér: „Úgy belevágom az ágyba, hogy ott döglik meg, ha még egyszer bepisil!”

Milyen büntetések voltak?

Konta Ildikó: Megfenyegették, hogy bemegy az elkülönítőbe; a betegek zárkának hívták. Ez egy kis helyiség rácsos ablakkal, és hálós ágy van benne. A hálós ágyba fektetés bizonyos esetekben indokolt lehet, például egy magatehetetlen beteg állandóan leesett az ágyról, neki szüksége volt arra, de a hálós ágyat büntetőeszközként használták.

Mi volt a büntetések időtartama?

Konta Ildikó: Egy-két óra. Voltak napok, hetek… amíg aztán meg nem tört.

Másfajta büntetések is voltak?

Konta Ildikó: A kimenő megvonása és a gyógyszerek, a nyugtató injekciók. A gyógyszereket, tehát olyan eszközöket, amelyeket a gyógyításra kellett volna használni, büntetőeszközként használták. Olyan helyzetet teremtettek, hogy később az indokolt esetben adott, az orvos által rendelt gyógyszert is büntetésnek érezte a beteg. Hiába próbáltuk megmagyarázni, hogy nem büntetésből kapja az injekciót, szüksége van rá, beteg, ettől jobban lesz, megnyugszik, utána megbeszéljük… mindenki büntetésnek vette.

Az injekciók kiválthatnak olyan hatást, hogy a beteg csakugyan büntetésnek érzi?

Konta Ildikó: Hogyne. A nyugtalan beteget injekciózták le, nem nézték, jogos-e a nyugtalansága. A jó beteg a nyugodt beteg volt. Másfél év alatt sokszor tapasztaltam, hogy például valaki azért verte meg a társát, mert az lopott tőle, de ha a tolvaj éppen egy kedvenc beteg volt, az kapott injekciót, akit megloptak. Persze hogy büntetésnek vette, úgy vette, hogy jogtalan sérelem érte, az igazát védte, erre leinjekciózták.

(Dr. Kiss-Vámosi elmondja, hogy a szentgotthárdi otthon intézetvezetője főleg rokonait alkalmazta az intézetben – kb. hatvan rokonát, földijét –; a jelenleg főállásban alkalmazott orvos is szentgotthárdi születésű, az intézetvezető gyermekkori pajtása…)

És ha az orvosnak jogában állna elbocsátani a rokonokat?

Dr. Kiss-Vámosi: Én nem vagyok rosszindulatú. Nem elbocsátani kellene, csak alárendelni őket az orvosnak… Ahol gyógyítanak, ott az orvosnak kell irányítani. Az gyökeres változást von maga után.

Végül is az intézetvezető beleszólt az orvosi munkába? Például elrendelte, hogy injekciót adjanak egy betegnek?

Dr. Kiss-Vámosi: Amikor nem volt orvos Szentgotthárdon, akkor megtette, sőt amikor odamentünk és tudomásukra hoztuk, hogy ehhez csak orvosnak van joga, akkor is megkísérelt beleszólni az orvosi munkába. Visszautasítottam, hogy szakmai kérdésekbe beleszóljon. Nővérek előtt utasítottam vissza: ez az én dolgom. Ugyanakkor az ápolók, akik szakmailag a beosztottjaim, valójában az intézetvezető alárendeltjei, a képembe röhöghettek. A jó ápoló a spicli volt. Nem az, aki a jó szakmai munkát végezte.

Konta Ildikó: Aki jó szakmai munkát végzett, annak volt a leghátrányosabb helyzete.

Dr. Kiss-Vámosi: A prémiumot például nem az kapta, akit én javasoltam, hanem adott esetben éppen az, aki a legrosszabb munkát végezte.

Gazdasági kérdésekben is voltak súrlódások?

Dr. Kiss-Vámosi: Nem, mert én gazdasági kérdésekbe soha nem szóltam bele. Ha kértem valamit – viszonylag jó gazdasági lehetőségei vannak az otthonoknak –, általában meg is kaptam. Itt nem szólhatok egy szót sem. Átalakítás, felszerelés; az intézetvezető mindent igyekezett teljesíteni, beszerezni, ezeknek örült is, mert fejlődik az intézet…

Tehát különvált a gazdasági és az orvosi irányítás?

Dr. Kiss-Vámosi: Nem vált külön. A gazdasági irányításnak része volt az orvosi irányítás: alá volt rendelve.

Említette, hogy bérmunkát végeztettek a betegekkel. Ezért ők kaptak pénzt?

Konta Ildikó: Kaptak…

Hogyan történt a pénz elosztása?

Konta Ildikó: Ebbe minket nem avattak be, mint ahogy abba sem, hogy kik menjenek munkába. Én megpróbáltam a nővérekkel megbeszélni a munka elosztását, a munka mennyisége, minősége, valamint a munkaidő alapján…

Naponta hány órát dolgoztak?

Konta Ildikó: Én mondtam: hat óránál többet nem lehet… Gyakorlatilag ezt nem tartották be, sőt egyáltalán nem tartották be.

Hány óra volt a napi munkaidő?

Konta Ildikó: Napi tíz-tizenkét óra.

És ezért mennyi pénzt kaptak?

Konta Ildikó: A pénz elosztásába nem vontak bele. Próbálkoztam, hogy közösen osszuk el a pénzt, a ledolgozott munkaóra arányában, mert volt, aki csak négy órára képes egy nap…

A pénz elosztása az intézetvezető jogai közé tartozott?

Konta Ildikó: Még azt sem tudtam, hogy mekkora a rendelkezésre álló összeg.

Az intézetvezető kötötte meg a bérmunkára a szerződéseket?

Konta Ildikó: Ő. Holott a szerződések megkötése előtt felhívtuk a figyelmét, hogy bérmunkát nem szabad betegekkel végeztetni, mert ez a kizsákmányolás egy formája, és az orvosi etikával összeegyeztethetetlen… A szándék, a mi ötletünk: a munkaterápia volt. Csak kaptak az alkalmon, hogy: „hű, micsoda hasznot lehet itt behajtani!”.

Említette a zacskóragasztást. Milyen munkát végeztek még?

Konta Ildikó: Krétacsomagolást, aztán a műanyag zacskók lemosását valami vegyszerrel, ettől sokan kiütést kaptak, a szemük égett…

Ez állandó jellegű munka volt?

Konta Ildikó: Akkoriban igen…

Egy volt szentgotthárdi beteg azt mondta: a gondnoknő fia beteg nőket erőszakolt meg.

Konta Ildikó: Ez azért nem nevezhető erőszaknak, mert kritikátlan, idióta, imbecillis lányokkal különösebben nem kell erőszakoskodni.

Akkor ez megengedett?

Konta Ildikó: Cukorért, cigarettáért a lépcső aljára csalta őket… Dolgozó vagy kívülálló részéről… az ilyen intézményeknél a szexualitás mindig vitás dolog.

De itt nem a betegek egymás közötti kapcsolatáról van szó.

Konta Ildikó: Nem. Ez egy dolgozó gyerek, egy bentlakó fiatalember. Anyja a gondnoknő – párttitkár, apja mosodavezető az intézetben – alkoholista. Kritikátlan beteggel, egyáltalán beteggel intézeti dolgozónak nemi kapcsolata nem lehet; ezért fegyelmileg az intézetből elbocsáthatják.

Előfordult öngyilkossági kísérlet az intézetben?

Konta Ildikó: Igen. Az öngyilkosság után a főorvos, a főnővér meg én javasoltuk, hogy a fürdőszoba felső ablakát rácsozzák be, mert a beteg ott ugrott ki, nem halt meg… csak nyomorék lett. Egy epilepsziás nőbeteg, Mária a keresztneve.

Volt másfajta kísérlet is?

Konta Ildikó: Volt, igen. Valaki szalaggal felkötötte magát.

És szökés volt?

Konta Ildikó: Előfordult.

Aki megszökött, azt megbüntették?

Konta Ildikó: Hogy régebben hogy büntették, azt a betegektől tudom. Gyógyszerekkel, injekcióval, a „zárkával”. Mindig mondogatták: „Tanárnő, elmondom, de ugye nem kapok utána injekciót?”

Milyen injekciót?

Konta Ildikó: Nyugtatókat. Hibernált, Pipolphent.

Hogyan történt az ellenőrzés?

Konta Ildikó: Látogatások voltak… Protokoll, evés, ivás… Előfordult, hogy az ellenőrzést végző személyekkel nem állt módunkban találkozni; az intézetvezető úgy szervezte a dolgot, hogy ne találkozzunk… Megesett, hogy az ellenőrök az ellenőrzés után más forrásból értesültek, hogy a szentgotthárdi intézet főállásban alkalmaz orvost és pszichológust – Magyarországon ez az egyetlen ilyen intézet –, így nyilván sokan jöttek volna hozzánk tapasztalatcserére, de ez elmaradt…

Akkor mi volt itt: ellenőrzés vagy protokoll?

Konta Ildikó: Hivatalosan ellenőrzés.

A Fővárosi Tanács Szociálpolitikai Osztályától?

Konta Ildikó: Igen. Biztosan jöttek máshonnan is, de hogy kik: nem tudhattuk meg. Ha felettes szervtől látogató jött, a dolgozókat kiterelték az ebédlőből, alig várták meg, hogy lenyeljék a falatot, akkor ült asztalhoz a vezetőség a vendégekkel. Nem tudom, az elmebetegeket ápoló szociális otthonoknak van-e reprezentációs keretük; hogy ezek a három-négy fogásos ebédek kinek a zsebére mentek…

A megyei tanács nem ellenőriz?

Konta Ildikó: Nem. Csak szakszervezeti és pártvonalon álltunk kapcsolatban a helyi szervekkel, egyébként nem.

És a szakszervezeti, illetve pártszervek soha nem szereztek tudomást az intézeti állapotokról?

Konta Ildikó: Akiktől tudomást szerezhettek volna, azok nem szolgáltattak információt. Az intézetet gyakorlatilag Bedi Ferenc intézetvezető és Csaba Elekné gondnok vezeti. Mindent kart karba öltve csinálnak, mert munkahelyi beosztás szerint az intézetvezető a gondnoknő főnöke, viszont pártvonalon a gondnoknő az intézetvezető főnöke.

És maguk nem tájékoztatták a szakszervezeti és pártszerveket?

Konta Ildikó: Tájékoztattuk. Egy nyílt pártnap után a szentgotthárdi párttitkár minden támogatást megígért: tehát egy felelős ember, a községi pártszervezet vezetője. A szakszervezet, a Hazafias Népfront is ígért segítséget, de tenni keveset tudtak, mert csak az intézeti dolgozókkal volt és lehetett kapcsolatuk. Maga az intézet, a betegek – nem hozzájuk tartoztak. Nem csak tőlünk hallottak az intézetvezető és a párttitkár viselt dolgairól, és felháborítónak tartották, hogy olyan személyek, akik társadalmi pozícióban vannak…

Tehát nem volt jogkörük az intézkedéshez.

Konta Ildikó: Nem volt.

Milyen szakképzettséggel rendelkeznek az intézet vezetői?

Konta Ildikó: A gondnoknő szakképzett ápolónő; főnővérként dolgozott az intézetben azelőtt. Az intézetvezető gondnok és élelmezésvezető volt; mindketten marxista egyetemet végeztek.

A főorvos úrtól hallom, hogy a szentgotthárdi intézetben verik a zsidókat.

Konta Ildikó: Volt egy Dávid nevű beteg, azt verték.

Ő zsidó származású?

Konta Ildikó: Igen. Ez a megkülönböztetés részben a régi rendszer nevelésének eredménye, amely egyeseknél máig rögzült, másrészt az unalom… Ötszáz összezárt ember, agresszivitásukat ilyen módon vezették le…

Mi volt erről az intézetvezető véleménye?

Konta Ildikó: Az, hogy a zsidóverést nem engedi meg. De nem tett semmit, hogy azokat, akik ilyen cselekményekben részt vettek, megbüntessék.

3. Bozóki Árpád tévedésből tizenkét évet töltött elmegyógyintézetben. Ekkor került sor szakorvosi felülvizsgálatára. Eszerint elmebetegségben nem szenved, és nem szenvedett tizenkét évvel ezelőtt sem. Elmegyógyintézetben vagy elmebetegeket ápoló szociális otthonban való elhelyezése, ott-tartása tehát indokolatlan. Szociális otthonba utalták.

Bozóki Árpád: Kiss-Vámosi főorvos úr előtt Szombathelyi főorvos úr volt az intézet orvosa. Minden pénteken jött hozzánk… hetenként egyszer.

Konta Ildikó: Milyen volt ott a betegek helyzete?

Bozóki Árpád: Kérem szépen, az egy kíntanya volt. Az intézetvezető volt ott a mindenható atyaúristen. Mert mindenki rokona volt, meg falubelije. A konyhai személyzet, az ápolószemélyzet, az irodai személyzet…

Konta Ildikó: És kinek adott igazat?

Bozóki Árpád: Mindig az ápolószemélyzetnek mint barátainak és rokonainak.

Milyen büntetések voltak?

Bozóki Árpád: A cellába vitték…

Verekedés volt?

Bozóki Árpád: Volt, véres verekedések voltak.

Mennyi ideig volt Szentgotthárdon?

Bozóki Árpád: Több mint négy évig.

Konta Ildikó: Dávidra emlékszik?

Bozóki Árpád: Dávid szegény, szerencsétlen ember volt… Meghalt.

Konta Ildikó: Meghalt?

Bozóki Árpád: Igen. Valaki megrúgta, elvitték a kórházba, aztán ott meg is halt.

Konta Ildikó: És miért rúgták?

Bozóki Árpád: Ez egy olyan szerencsétlen, kleptomániás ember volt… Ha látott valamit, elvette.

Milyen vallású volt ez a Dávid?

Bozóki Árpád: Dávid zsidó ember volt. És ha nem lopott, akkor is ráfogták, és jól megverték. Egész nap folyt ez az ütlegelés.

És azokat megbüntették, akik Dávidot verték?

Bozóki Árpád: Nem, sosem. Szerencsétlen, mindig véres volt, az orra betörve… Egész nap sírt, ha leült valahol, észrevették, jöttek, hogy megint valami elveszett, jól megpofozták.

A többi beteg?

Bozóki Árpád: A többi beteg.

Ápolók is?

Bozóki Árpád: Ápolók nem, azok nem bántották… csak hagyták. Az ápolók egyetértettek ezekkel a betegekkel…

Itt, Intapusztán jobban érzi magát?

Bozóki Árpád: Itt jobban. Ez egy rendes intézet, nem lehet összehasonlítani a szentgotthárdi otthonnal. Ez szociális otthon jellegű, megfelel a kormányzat beszédjének… és célkitűzéseinek. Míg a szentgotthárdi szociális otthon félelmet, aggodalmat kelt Szentgotthárdon a munkások között, hogy erre a sorsra fognak jutni…

4. Hogyan került Sz. Aliz a szentgotthárdi intézetbe?

Dr. Kiss-Vámosi: Idegosztályon kezelték, aztán beutalták egy elmebetegeket ápoló szociális otthonba, fenntartva számára a lehetőséget, hogy ha nem tetszik neki ott, elmehet. Mikor azt mondta, hogy megy, kiderült, nincs hová mennie, mert elvették a lakását. Életem legnagyobb erőfeszítése volt elintézni, hogy az elvett lakás helyett kapjon egy másikat Budapesten.

Sz. Aliz meggyógyult, vagy soha nem volt beteg?

Dr. Kiss-Vámosi: Elmebeteg soha nem volt. Rehabilitáció megkísérlése céljából Sz. Alizt 1971. október 22-én vettük át a szentgotthárdi elmebetegeket ápoló szociális otthonból, előzetes helybiztosítás alapján. Intapusztán rövid ideig mint beteg, majd rehabilitált beteg, később nyugdíjas kiegészítő foglalkoztatásban mint az intézet dolgozója tartózkodott. Az intézet könyvkötő műhelyében dolgozott, a szükséges ismereteket gyorsan és könnyen sajátította el. Elmebetegségre utaló tünetet nála az ápolási időszak alatt nem észleltünk. Ügyében írásban tájékoztattam az illetékeseket – aktája átkerült a gyógyító főosztályra, az intapusztai intézet idetartozik, az elmebetegeket ápoló szociális otthon nem –, csatoltam a kórrajzkivonatot, és kifejtettem azt a véleményemet, hogy néhány hónap múlva sor kerülhet a teljes rehabilitációra. Ezt akadályozza az elmebetegeket ápoló szociális otthoni elhelyezése – mert az élete végéig tartó elhelyezési határozat még érvényben volt, Intapusztára csak vizsgálatra vehettem át –, valamint az, hogy a beutalás kérvényezésekor főbérleti lakását elvették. Az elhelyezési határozatot megszüntették, és elvett lakása helyett egy hasonló értékű budapesti lakást utaltak ki számára. Végül is nem egészen önként távozott az intézetből, egy kis pszichoagressziót kellett alkalmazni a rehabilitáció érdekében, mert mindenáron itt akart maradni. Elismerem, hogy ez az intézet ideális környezetet és légkört teremt a betegnek, ezért kritikát is kaptunk, mert ha túl jól érzi magát a beteg, ez megnehezíti a rehabilitációs munkát. Azt a kritikát kaptuk, hogy az itteni bánásmód a betegekkel nem elég életközeli…

Hogyan vették el a lakását?

Dr. Kiss-Vámosi: Automatizmus. Az elmebetegeket ápoló szociális otthoni elhelyezés a beutalt életének végleges rendezését jelenti. Elhelyezése, ellátása tehát biztosított, neki lakásra többé szüksége nem lesz, a leadott lakást átveszi a tanács lakásügyi osztálya, és a leadott lakások egy hányadát a szociálpolitikai osztály.

Fűződhetett ehhez valakinek anyagi érdeke?

Dr. Kiss-Vámosi: Elképzelhető. Tény, hogy az elhelyezést jelentősen meggyorsította, ha a kérelmező lakást adott le. Ezek kb. egy hónapon belül kézhez kapták a beutalót, míg azok, akik nem adtak le lakást, akár egy évtizedig is várakoztak, nemcsak elmeszociális otthoni, hanem általános szociális otthoni elhelyezésre is.

Sz. Aliz milyen szakorvosi vélemény alapján került oda?

Dr. Kiss-Vámosi: Adminisztratív úton; nem szakember döntötte el. Egy tisztviselő a Fővárosi Tanács Szociálpolitikai Osztályán, aki az ügyet megkapta. Szakorvosi vélemény nem volt; nagy valószínűség szerint az volt az indikáció, hogy valami ideggyógyászati zárójelentést fedeztek fel az aktái között.

Szóval orvosi vélemény nem kellett?

Dr. Kiss-Vámosi: Nem, ez a csodálatos. Zárt intézetben, illetve nem zárt pszichiátriai intézetben – például itt, Intapusztán – nyolc napon túl beteg nem tartható anélkül, hogy a bírói szemle meg ne nézze. Megkérdezik, szívesen van-e itt, akar-e itt maradni. Ha távozni akar, a szemlebizottság két elmeszakorvosa megvizsgálja, hogy elmebeteg-e, s ha igen, csak akkor tartható itt akarata ellenére. Zárt osztályon is ez a törvényes előírás. Ez az elmebetegeket ápoló szociális otthonokra nem vonatkozik, és néhány betegnél Szentgotthárdon kiderült, hogy beutalása elmeszakorvosi vélemény nélkül történt; beutalhatta az a tisztviselő, akihez az ügydarab került.

Aliznak odakinn jobb dolga lesz, mint itt?

Dr. Kiss-Vámosi: Jobb… jobbnak kell lenni.

Miért kell? Miért kell, hogy ő mindenáron odakinn legyen boldog?

Dr. Kiss-Vámosi: Ez örök problémánk. Örök problémánk, hogy a beteg itt akar maradni, és egy kis pszichoagressziót is kénytelenek vagyunk alkalmazni, hogy minél előbb menjenek. Az intézeti és a kinti környezet közötti űr nehezen áthidalható. Nem biztos, hogy odakinn jobb. Nem biztos. De van egy rendkívül kényszerítő körülmény, amellyel számolnunk kell: a beteganyag mindenáron való, szüntelen cserélése, a fluktuáció biztosítása. A munkaképes, a munkavállalásra alkalmas, gyógyult beteget el kell küldenünk az intézetből. Nincs helyünk; az intézeti elhelyezésre várakozók száma rendkívül magas. Ami a rehabilitációt illeti, mi is hajlamosak vagyunk arra a túlzásra – és ez hibánk is –, hogy a rehabilitáció folyamatát mindenáron kifelé irányítjuk, holott a rehabilitációs vagy munkaterápiás intézetekben való foglalkoztatottság a rehabilitáció egy bizonyos szintje. A beteg munkájával jelentős mértékben hozzájárul eltartásához, és ami a legfontosabb: olyan környezetet, légkört tudunk teremteni számára, amelyben jól érzi magát. De aki nem beteg, aki munkaképes és családnál elhelyezhető, azt presszióval kell késztetnünk a távozásra azok érdekében, akik tízesével-húszasával várnak egy üres ágyra.

5. Hogy történhetett meg, hogy a szentgotthárdi otthon betegeinek kb. nyolcvan százalékát az intézeti tartózkodása alatt szakorvos egyáltalán nem vizsgálta meg?

Dr. Kiss-Vámosi: Jó néhány olyan beteg volt, akit szakorvos nem látott. Ötszázharminc beteget feldolgozni nem lehetett. Mi Soókyval hozzáláttunk ahhoz, hogy minden betegről pszichiátriai szintű kórlap készüljön. De ezt a munkát elvégezni néhány év alatt lehet csak; a mi ott-tartózkodásunk ideje erre nem volt elegendő. Meggyőződésem, hogy jó néhány nem elmebeteg sínylődik még Szentgotthárdon a kimentett Bozóki Árpádhoz hasonlóan.

Mi lehet az oka, hogy ezekben az otthonokban nem alkalmaznak orvost, nincs bírói szemle, hogy az elmeosztályokra érvényes jogszabályok itt nem érvényesek?

Dr. Kiss-Vámosi: Az, hogy „elmebetegeket ápoló szociális otthon”, szörnyképződmény. Elmebeteget szociális otthoni szinten elhelyezni soha nem volna szabad, és semmiképpen élete végéig. Ezeket az otthonokat a kórházi utókezelő osztályok színvonalára kell fejleszteni, mert az elmebeteg élete végéig elmebeteg marad, tehát nem gondozási problémát jelent, hanem gyógykezelési problémát, magyarul: szakorvost igényel. A szociális otthon ragyogó intézmény: a jövedelemmel, hozzátartozóval nem rendelkező idős emberek számára ideális környezetet teremthet, ahol gondtalanul élhetik le hátralevő életüket. De elmebeteg számára ilyen intézményt teremteni nem szabad. Ismétlem: az elmebeteg nem gondozást, hanem gyógykezelést igényel élete végéig! Az epilepsziás beteg: állandó szakorvosi felügyeletet, időnként komoly műszeres kivizsgálásokat igényel; nem elegendő, hogy gyógyszerre beállítom, és tíz évig vagy hátralévő életében azt szedi. Aztán az alkoholbeteg. Ami megnehezíti Szentgotthárd problémáját, hogy alkoholbetegek keverednek jelentős tömegben elmebetegekkel; azok szigorúbb bánásmódot, zártabb környezetet igényelnek. Világszerte tendencia, hogy az elmegyógyintézetet nyitják ki, az alkoholelvonó intézetet zárják be.

Itt a skizofrénia. A skizofrénia még gyógyítás nélkül is bármely fázisában gyógyulhat. Ez a legnagyobb tömegű elmebetegség. A skizofréneket életük végéig beutalni valahová – bűn, mert a rehabilitációs lehetőséget elzárjuk előlük. A skizofrén betegnél bármikor shub, roham következhet be, amikor aktív kezelést igényel, tehát kórházi elhelyezést. Ami nem bonyolítható le ott, ahol esetleg még orvos sincs, mert jó néhány olyan elmebetegeket ápoló szociális otthon van, ahová a körzeti orvos jár be hetenként egyszer, legfeljebb kétszer. Ezeket az intézményeket, amelyeket ma Magyarországon elmebetegeket ápoló szociális otthonoknak neveznek, fel kellene számolni, és pszichiátriai utókezelő osztályokat létrehozni helyettük, egy egységes szervezeten belül. Vagyis: alkalmat adni a beteg rehabilitációjára.

A jogi szabályozás lehetővé teszi, hogy gyakorlatilag bárki bárkit – például egy hozzátartozót, mert ki akarja tenni a lakásból – ilyen intézetbe élete végéig bejuttasson, mert ellenőrzés nincs?

Dr. Kiss-Vámosi: Fennáll a veszély. Abban, hogy ez a helyzet Magyarországon kialakulhatott, a magyar pszichiátria is bűnös. Amikor szakorvosok kimondták egy betegről, hogy nem rehabilitálható, és szociális otthonba helyezték, ezzel a pszichiátriai gyógykezelés alól véglegesen kivonták, lemondtak róla. Lemondani pedig betegről a klinikai halál bekövetkeztéig nem szabad, sőt akkor sem…

Mi lehet az oka, hogy az ideg-elme a költségvetésben a legutolsó helyen áll? Nyilván praktikus okai vannak.

Dr. Kiss-Vámosi: Praktikus okai vannak, amit nem értek. Állandó objektív nehézségekkel nemcsak az elmebetegeket ápoló szociális otthonok küzdenek, hanem a rehabilitációs intézetek is, sőt a kórházak elmeosztályai is, mert minden kórházi osztályon belül a pszichiátria az utolsó. Sokan úgy vélik, hogy az elmebetegekkel nem érdemes törődni, belőlük már nem lehet munkaképes embert faragni. Pedig a rehabilitációs intézetek húszesztendős működése bizonyítja, hogy itt a betegek majdnem eltartják magukat, és jelentős részük visszatér a társadalomba, hasznos tagjává válik. Nem értjük ezt a szemléletet.

Bozóki Árpád tizenkét évig volt különféle zárt intézetekben, míg sor került arra, hogy lelkiismeretesen megvizsgálják. Félelmetes, hogy egy ember tizenkét évet vizsgálat nélkül ilyen intézetekben egészségesen letölt.

Dr. Kiss-Vámosi: Hadd gyakoroljak önkritikát. Bozóki Árpád néha elém került, de legtöbbször csak az aktája. Az aktájában néztem a szakorvosi véleményeket…

Dr. Soóky András is mondta, hogy ott-tartózkodásuk ideje alatt képtelenség volt mindenkit megvizsgálni.

Dr. Kiss-Vámosi: Igen. Soóky is akkor szedte elő az aktát, mikor kiderült, hogy Árpád bácsi valakinek az ismerőse; akkor derült ki, hogy tulajdonképpen nem lehet tudni, hogyan került elmebetegeket ápoló szociális otthonba, mikor soha nem volt elmebeteg. Bozóki Árpád reflektorfénybe került. Soóky megállapította, hogy nem elmebeteg.

Az egyik épülettömbben ötszáz beteget helyeznek el, a másik, a kis épületben harminchetet. A kis épület szobáiban a berendezés – akár egy jó szállodáé. Mivel a betegek napi tíz-tizenkét órát dolgoznak, a „szállodaszobákban” azokat helyezik el, akiknek a munkateljesítményét az intézet vezetősége kielégítőnek tartja. És feltételezhető, hogy amikor a teljesítmény csökken, a beteget áthelyezik a nagy épületbe, a három-négy ágyas szobákból a húszágyas kórtermekbe.

Dr. Kiss-Vámosi: Fennáll a kizsákmányolási lehetőség, a kifáradt beteg „lecserélése”. Ebben a kérdésben vitáim voltak Bedi intézetvezetővel, ragaszkodtam a munkára kihelyezés indikációjának jogához, epilepsziás, alkoholbeteg – tehát aki állandó orvosi felügyeletre szorul – munkára kihelyezését nem engedélyeztem és megakadályoztam. Ragaszkodtam a hatórás munkaidőhöz, ami a kifáradás megelőzését célozta.

6. Dr. Soóky András, a Dobai Szocioterápiai Intézet főorvosa:1 Dr. Kiss-Vámosi és magam rendszeresen viziteltünk a szentgotthárdi intézetben; bár ez az intézet nem gyógyintézet, mégis főként betegek vannak ott. A fekvőbetegeket mindennap megvizsgáltuk, a többit legalább egy héten egyszer. Ez azonban kevés, mert egy elmebetegeket ápoló szociális otthonban az orvos munkája két részből áll: osztályos munkából, mint akármelyik közkórházban, másrészt rendelőintézeti tevékenységből, vagyis a járóbeteget rendelőórán fogadjuk. Tehát bevezettem a rendelőórákat. Mindennap vizit után rendeltem, ahány beteg volt, annyi ideig. Így minden beteg, aki úgy érezte, hogy az orvossal találkoznia kell, igénybe kell vennie a segítségét, megjelent a rendelőórán. Az intézetvezető ezt a tevékenységemet mindvégig helytelenítette, a legnagyobb ellenkezésbe és ellenállásba ütköztem, pedig az egyedül ésszerű ez volt. Egy csütörtöki napon például meglepetten látom, hogy a kórtermekben piros kókuszszőnyegek vannak felterítve. Kérdeztem, mit jelent ez? Az egyik osztályvezető ápolónő felel, nagyon zavartan: „Hát… nagyvizit lesz”. Hogyhogy nagyvizit? A nagyvizit a főorvosi vizit, én mindennap vizitelek, miféle nagyvizit? Nagy nyögések közt végül is választ kapok: „Az intézetvezető kartárs fog vizitelni a gondnoknővel.” Ez volt az ún. nagyvizit.

Ilyenkor az intézetvezető orvosi funkciókat is ellátott? Például gyógyszert, injekciót rendelt?

Dr. Soóky: Tudomásom szerint igen. Azt is megtette, hogy a beteget az ún. elkülönítőbe fektette. Ez egy rácsos ablakú kis szoba, hálós ággyal, hordozható árnyékszékkel. Ebbe a büdös, levegőtlen helyiségbe záratott betegeket.

Ezt megmutatják a látogatóknak is?

Dr. Soóky: Nem. A betegek úgy emlegették: a zárka, amelybe büntetésből, fenyítésként kerülnek. Korábban, mikor főfoglalkozású orvos az intézetben nem volt, ha úgy látta jónak, az intézetvezető kiadta az utasítást: „Adjanak neki Hibernál injekciót.” Igaz, hogy akkoriban orvos sokáig nem volt az intézetben, bár módja lett volna orvos segítségét igénybe venni, hiszen a szomszédos tüdőszanatórium két orvosa is szerződéses munkaviszonyban volt az intézettel.

Milyen okok és erők hozhatták létre az elmebetegeket ápoló szociális otthonokat, és melyek tartják életben jelenleg is?

Dr. Soóky: Ezek az otthonok patologikus képződmények. Nem állítom, hogy tudatosan hozták létre ezt a struktúrát. Hogy kívül esik az ellenőrzésen – ez tartja elsősorban életben. Az elmeosztályok betegeit többféle törvényes intézkedés védi az esetleges önkényeskedés, a nemtörődömség ellen, aminek az lehet a következménye, hogy feleslegesen kerül zárt osztályra valaki, tovább tartják ott, mint kellene, vagy éppenséggel ott felejtik. Tehát míg az ilyen anomáliák ellen a pszichiátriai osztályok betegeit a törvény védi – sajátságos és tragikus módon ott, ahol a betegek halálukig kénytelenek tartózkodni, nem védi őket semmi. Ha elmeosztályra kerül valaki – hacsak nem teljesen elesett, gondozatlan és nincs hová mennie –, előbb-utóbb kijön onnan. Például valaki örököl egy házat, de nem tudja eladni, mert a ház egyik része lakott. A tulajdonos tehát valahová el akarja helyezni ezt a fölösleges öregembert; kitaposott út – be a zárt osztályra! Ellene vethetnénk, hogy extrém eset. Sajnos, nem. De itt van bírói szemle, van tényleges ellenőrzés; mennyivel kényelmesebb egy olyan intézetbe tenni, ahol ellenőrzés nincs! Ezek az intézetek arra jók, hogy fölösleges embereket legális keretek között eltüntessenek. Ez az igény hozta létre őket. Nagy szó, hogy van hely, ahol a rászorulók fekhelyet és meleg ételt kapnak, de szabadságot is kellene kapniuk, emberi létezési formát, hogy embernek hihessék magukat. Amit az intézetek nyújtanak, ismétlem, nagy dolog: de az itteni élet csupán vegetálás. Az kell, hogy a gondozott embernek hihesse magát, ha netán időközben kissé megingott volna is a hite emberi mivoltában: az otthonban visszanyerhesse emberi méltóságát. Tehát rehabilitációban kell hogy részesüljön, de erre ezek az intézetek teljesen alkalmatlanok. Elmélyítik a beteg ember kudarcait, félelmeit, egyszóval nem segítenek, hanem rontanak az állapotán. Tudok arról, hogy a szentgotthárdi intézetvezető magához rendelte a beteget, tíz-húsz-harminc percet elbeszélgetett vele – pszichoterápiás célzattal (még a kifejezést sem tudja alkalmazni, nemhogy gyakorolni a pszichoterápiát) –, s hogy ez miféle ártalmakat okoz, az később derül ki, mikor a beteget nem lehet megnyugtatni heteken-hónapokon át.

Meglepő és feltűnő volt a szentgotthárdi otthon tisztasága.

Dr. Soóky: Meglepő a tisztaság, főként, ha más ilyen jellegű intézettel vetjük össze. Tehetségtelen emberek, akik másra nem képesek, igyekeznek vasfegyelmet tartani és magával a fegyelmezéssel „produkálni”. Itt is ez a helyzet. Könnyen megteheti az intézetvezető, mert a környéken ipar nincs, munkaerő-felesleg van, az intézet vonzása nagy, a fizetés viszonylag jó – egy dolgozó helyett ott a húsz másik, állásra várakozó.

Ott vannak a spiclik. Az értelmesebb betegek közül szervezik őket. Részben helyzetük és megfélemlített voltuk miatt vállalkoztak, meg azért, mert úgy gondolták, hogy ebből előnyük származik. És nem ok nélkül gondolták. (Jobb koszt, állandó kimenő, soron kívüli kimenő, stb.) Ezek a kiszolgáltatott emberek nevetségesen apró előnyökért megdöbbentő jellemtelenségekre képesek. Aztán az ápolók. A spion ápolók kapták a prémiumot; ki mennyi terhelő adatot szolgáltatott arról, akit valamilyen okból „ki akartak készíteni”.

< class="em">Hogyan jöhetett létre az elmebetegeket ápoló szociális otthonok mai formája?

Simon Attila pszichológus (Szeged, Idegklinika):2 Szakemberek megkérdezése nélkül szervezték ezeket az intézeteket. Kinevezett vezetőik ellenérzéssel viseltettek a véletlenül odakerült szakember iránt, és szabadulni akartak tőle. Bárki bárkit bejuttathat ilyen otthonba. Ennek legális módja: a „beteget” bevitetik zárt osztályra, néhány nap múlva kiengedik; ezt megismétlik három-négy-öt alkalommal, tehát van három-négy-öt zárójelentésük, amely szerint az illetőt több ízben zárt osztályon kezelték. Rengeteg eset van, amikor vaskos összegeket ajánlanak fel gátlástalanul a zárt osztályon az orvosnak, hogy a beteget tartsa ott minél tovább, vagy helyezze el valamilyen szociális otthonba. Főként idősebb emberekről van szó, akik természetesen szenvednek valamilyen betegségben, de állapotuk nem indokolja, hogy elmebetegeket ápoló szociális otthonba utalják őket. Sokszor kétségbeejtő állapotban kerülnek be az aktív osztályra, és néhány hetes kezelés után sikerül őket annyira talpra állítani, hogy maguk körül el tudnak látni mindent. De ha elvitetik, az egy szobát jelent a lakásban!

Idegszakrendelés: nyolcvan várakozó, megjelenik a külsejében megnyerő hozzátartozó, és előadja, hogy ezt meg ezt csinált, akit be akar juttatni, és kéri a szociális otthonba való bejuttatás támogatását. Idős embernél mindig vannak olyan tünetek, amelyek gyanússá tehetik, illetve alátámasztani látszanak a hozzátartozó által elmondottakat.

Bejuttatás. Azt mondják, csak elmebetegeket ápoló szociális otthonban volt hely; általános szociális otthoni elhelyezésre öt évet kellett volna várni.

Dr. Soóky: Ha fel is ajánlanak vaskos pénzeket az orvosnak, a zárt osztályról előbb-utóbb kikerül a „beteg”, de az elmebetegeket ápoló szociális otthonból nem, tehát jövedelmező befektetés az az öt-tízezer forint. A beutaltak tájékozatlanok, nem tudják, hová kerülnek. Sőt magának a beutaltnak kell aláírnia, hogy lemond a lakásáról; az otthonba való kerülés első fél órájában már hiába könyörög, hogy visszamehessen – a lakást elvették. Nem lehet meggondolni. De hogy mondhat le a lakásról? Ha elmebeteg, nem írhat alá semmit; ha nem az, kijátszották. Elvben van visszaút; a Működési Szabályzat kimondja: ha valaki magához veszi, vállalja a beteg eltartását, gondozását, távozhat az otthonból. De rendszerint az juttatja be, akinek el kellene tartania.

Simon Attila: Az ötvenes években – körülbelül, mikor az elmebetegeket ápoló szociális otthonokat alapították – többek közt felszámolták a szombatista, pünkösdista s más szekták által fenntartott, kitűnően szervezett szeretetotthonokat. Pedig ezek a néhány ezer tagot számláló szekták különb szociális ellátást biztosítottak a rászorulók számára, mint mi tízmilliónyian. A társadalomnak kötelessége lenne minden ilyen erőt felszabadítani, nem elnyomni. Ha arra hivatkozunk, hogy nincs elég pénz, ember, akkor adjunk módot rá, hogy azok, akik hajlandók pénzt áldozni, munkát végezni, segíthessenek. Mert sok mindent megtennének ezek az emberek; elemi kötelességüknek érzik – teljesen mindegy, hogy mit hirdetnek a túlvilágról –, hogy itt, a földön végezzenek hasznos munkát.

Dr. Soóky: A harminchét ágyas épület, a „szállodaszobák.” Ezt az otthon a honvédségtől kapta. Ide kétségtelenül a munkateljesítmény jutalmaként kerülnek a betegek. Az intézet a határ szélén fekszik, eldugott helyen; az ellenőrzés névleges. Hogy Bedi intézetvezető kinek és hogyan számol el, nem tudom, de azt igen, hogy a betegek a végzett bérmunkáért csupán jelentéktelen összegű zsebpénzt kapnak. A besúgó néhány fillérrel, esetleg forinttal többet.

Hogyan vált kényelmetlenné Bozóki Árpád bácsi a gyulai elmebetegeket ápoló szociális otthonban? Véletlenül tudta, hogy az akkori intézetvezető valamikor virágárusleány volt Szolnokon. Az intézetvezető ezért adott túl Árpi bácsin. Bedi szívességből átvette Szentgotthárdra. Pedig Bozóki Árpádnak volt egy megyei kórházi zárójelentése, mely szerint nem elmebeteg. Ezt a zárójelentést akkoriban mint megyei kórházi osztályvezető főorvos, magam állítottam vagy állíttattam ki. Az intézetben kellett mégis tartani, mert ráírták a beutalási javaslatra, hogy veszélyeztetett. Ha nem veszik fel, őket vonják felelősségre, ha a beteg például kárt tesz magában. A gyulai intézetvezető-nő, aki az orvosokat terror alatt tartotta, ráíratta a javaslatra, hogy Bozóki bácsi ön- és közveszélyes. Ez nem volt igaz; hajlott korú volt, de nem volt beteg. De ha a kórház elbocsátja is, utoléri az ideggondozó, melyet megfelelően tájékoztattak: és ott, nem is rosszhiszeműen, ráírják a lapjára, hogy elmebetegeket ápoló szociális otthoni elhelyezése indokolt. Ezekbe az otthonokba a bejuttatási kedv statisztikai adatokkal bizonyíthatóan rohamosan növekedett; ide egyszer kell valakit bejuttatni, s már akkor kijelentik a lakásból, amikor a tényleges elhelyezés még meg sem történt, de a beutaló már megvan.

A beutalás – én úgy mondom, ítélet – életfogytiglani, adminisztratív úton történik. Van ugyan beutaló – ha van –, de ez csak formai, legtöbbször körzeti orvostól való, aki nem szakember; jó esetben ideggondozói vélemény. Rövid vizsgálat vagy kórházi zárójelentés alapján véleményeznek: a kórházi zárójelentés epikrízisében oda van biggyesztve: „elmebetegeket ápoló szociális otthoni elhelyezését javalljuk”. Még kórházi gyakorlatomból tudom, milyen könnyen születik az ilyen javallat. Miért? A kórházi osztályok állandó helyhiánnyal küzdenek. A visszatérő betegektől szívesen szabadulnak tehát. Még lelkiismeretlenséggel sem vádolható az osztály, mert fogalma sincs arról, milyen visszavonhatatlan rossz történik a beteggel. Meg vannak róla győződve, hogy ott ugyanolyan jogszabályok védik a beteget, vagy talán még hatékonyabbak, mint a zárt osztályon. Azt sem tudják, hogy ezek az intézetek nem a gyógyító főosztály hatáskörébe tartoznak, ami önmagában is képtelenség. Fogalmuk sincs, hogy az intézeteket a laikusoknál rosszabb: elrontott laikusok vezetik, akik tanfolyamot végeztek, és azt hiszik, hogy értenek az elmegyógyászathoz. Ha okosabbak és szerényebbek, akkor arra hivatkoznak, hogy a pszichiátriához ugyan nem, de az elmebeteghez értenek, mert ők ismerik a beteget, régen ismerik, ismerik szokásait, várható magatartását a váratlan szituációkban; ez rendkívül veszélyes és káros dolog. Növeli a veszélyt az a hivatalos álláspont, hogy az intézetvezetők nagyobb erővel és igyekezettel vegyenek részt a gondozásban. Ezt ezek az elrontott, félművelt laikusok teljesen félreértik. Negatív előjelű „pszichoterápiát” folytatnak. Például az intézetvezető utasítani próbált: az új betegeket győzzem meg arról, milyen jó nekik ott. Jelentősen megnehezíti a problémát, hogy ezek az intézetek csak közvetve tartoznak az Egészségügyi Minisztériumhoz, közvetlenül a Fővárosi Tanács Szociálpolitikai Osztálya a felettes szerv; a felügyeletet gyakorlatilag tehát nem egészségügyi, hanem adminisztratív szerv látja el.

7. (Sz. Aliz a visszaszerzett lakásban.) Milyen módon került arra sor, hogy elmebetegeket ápoló szociális otthonba jutott?

Sz. Aliz: Nekem kellett kérelmezni. Nem azt, hogy elmebetegeket ápoló szociális otthonba kerüljek, mert azt sem tudtam, hogy ilyen létezik. Általános szociális otthonba való ideiglenes elhelyezésemet kérvényeztem… és becsuktak egy lakásért. És én magam… velem kérvényeztették meg.

[…]

Magyarországon több ezer ember él ilyen otthonokban, gyakorlatilag orvosi és szakorvosi ellátás és minden ellenőrzés nélkül. A zárt osztályokon rendszeresen megtartott bírói szemle ezekben az intézetekben ismeretlen.

Az elmeágyak száma nem több, mint 1945 előtt. A gyógykezelés elavult intézetekben, korszerűtlen módszerekkel történik.

A betegek rehabilitációját gyakorlatilag lehetetlenné teszi a magát az elmebetegséget megbélyegző közhiedelem.

Jegyzetek

Az elkülönítő

Az elkülönítő eredeti változatának itt közölt szövege szó szerinti átvétele a Hajnóczy Péter összegyűjtött írásai című, 2007-ben az Osiris Kiadó gondozásában megjelent kötetben találhatónak, kizárólag a nyilvánvaló gépelési hibákat javítottam.

A szociográfia szövegének ez a verziója az utolsó három bekezdésében tér el az 1975-ben a Valóságban és az 1981-ben a Folyamatos jelen című antológiában publikálttól. Az említett bekezdések cenzurális okokból maradtak ki a korábbi közlésekből. Ezek helyreállítását Mátis Lívia végezte el az 1993-ban a Századvég Kiadónál megjelent Hajnóczy Péter összegyűjtött munkái. Kisregények és más írások című kötet szerkesztése során a hagyatékban fellelhető gépirat alapján.

A hagyatéki kéziratok dátumozása szerint Hajnóczy – a dokumentumfilmes tervek feladását követően – 1975 januárja és júniusa között dolgozott a legintenzívebben Az elkülönítő anyagán, a magnófelvételek kéziratos lejegyzésétől kezdve azok sorrendjének kialakításán és többszöri újrarendezésén át a végső változat megfogalmazásáig. A kéziratok ismeretében understatementnek tűnik Hajnóczy azon kijelentése, mely szerint a magnetofonra rögzített beszélgetésekhez képest a szöveg helyenkénti javításai „kizárólag stiláris célzatúak”. Valójában Hajnóczy komoly szerkesztői munkát végzett. Erről meggyőződhet a Tisztelt Olvasó is, amennyiben összeveti a Szépvölgyi Alizzal készített beszélgetéseknek a következő fejezetben szereplő szövegét azokkal a részletekkel, amelyek Az elkülönítő eredeti változatában helyet kaptak.

1 Dr. Soóky András (1908–2003) pszichiáter. Szegeden, majd 1968-as nyugdíjazásáig Gyulán dolgozott főorvosként, később Szentgotthárdon és a Dobai Szocioterápiás Intézetben. Az alkoholizmus elleni küzdelem jeles alakja, nevéhez fűződik az első hazai alkoholellenes önsegítő klub megalakítása. Műgyűjtőként is ismert.

2 Simon Attila (1928–1998) szociológus. A Színház- és Filmművészeti Főiskola rendezői szakán, valamint az ELTE Bölcsészettudományi Karán folytatott filozófiai és politikai gazdaságtani tanulmányait követően 1954-ben a Szegedi Tudományegyetem Marxizmus-Leninizmus Tanszékén helyezkedett el, majd az Egyetemi Könyvtár munkatársa lett. 1970-től dolgozott a Szegedi Orvostudományi Egyetem Pulcz utcai Ideg- és Elme Klinikáján szociológusként. Pályafutásának korai szakaszában a pavlovi pszichológia iránt érdeklődött, később szuicidum-kutatásokat végzett (vélhetően ez magyarázza, Hajnóczy miért pszichológusként jelöli meg a foglalkozását).