Potozky László

Nappá lett lámpafény

Potozky László

Nappá lett lámpafény

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Potozky László, 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc

Borító: Pintér József, Szilágyi Lenke fotójának felhasználásával

ISBN 978 963 14 3120 9

elektronikos verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I.

CSENDÉLET A BÁNYATÓNÁL

CSENDÉLET A BÁNYATÓNÁL

Szombaton érkeztünk a házba, rögtön az utolsó tanítási nap után. Június közepe volt, előttünk az egész nyár, három teljes hónap, a kollégák mégis azzal nyugtatgattak, ne aggódjak, ha nem érnék vissza tanévkezdésre, átveszik majd ők az óráimat. Értékeltem a jóindulatot, persze, de valahányszor rájuk pillantottam, szánakozó arcuktól kis híján felfordult a gyomrom. Inkább azt szerettem volna, ha tudomást sem vesznek arról, ami nemrég ért bennünket, és illedelmes közönnyel szemet hunynak szerencsétlenségünk fölött. Nem csoda hát, hogy talán nálad is jobban örültem, amikor kimenekültünk a katlanná hevült tömbházak közül, és magunk mögött hagytuk a várost.

Egy nyílt platójú, rozoga teherautót béreltem az útra. Szűkösen bár, de minden holmink elfért rajta, főleg élelmiszert és italt pakoltunk, ruhákra meg piperecikkekre nem volt szükségünk, úgysem megyünk majd sehová. Hárman ültünk a kétszemélyes vezetőfülkében, te kényelmesen elfértél középen, és jókat derültél a szabadkozó sofőrön, mert valahányszor váltani akart, a lábad közé kellett nyúlnia, hogy a kapcsolókart megmarkolhassa.

Ahhoz képest egész jól viselted az utat. Csak a hegyek közt futott ki a vér az arcodból, túl sűrűn követték egymást a szerpentinek, muszáj volt megállnunk az egyik hajtűkanyar után. A sofőr zavartan matatott a műszerfalon, miközben te a védőpárkánynak támaszkodva öklendeztél, majd ismét bocsánatot kért, mintha annak idején ő rajzolta volna ilyen szeszélyesre az út nyomvonalát. Legközelebb a kerülő úton megyünk, magyarázta, az szelídebb valamivel, de te csak mosolyogtál, indulhatunk, mondtad, amiatt pedig nem kell aggódnia.

Az utolsó húsz kilométeren elfogyott az aszfalt, vaskos keréknyomokban, lánctalpak recés szalagjain döcögtünk tovább. Ritkás lombú, szomjas fák, satnya bokrok kísérték az utat, a kerekek alól felpattanó kavicsok a teherautó alján kopogtak. Ha balra fordultunk, jól látszott, ahogy az úttól alig pár száz méterre hirtelen beszakad a talaj, azon túl pedig sárgás ködbe veszett minden. A por, mondta a sofőr, ha egyszer fölkavarja a szél, órákig ott ül a levegőben: így van ez, amióta magára hagyták a bányát.

A ház egy rét közepén állt, nem túl messze a vízparttól. A telek határait csupán a földbe vert oszlopok jelezték, keresztléceket nem szegeztek rájuk. Aszott fűcsomók ropogtak a kerekek alatt, te belém karoltál, úgy lépkedtünk a teherautó mellett, gyomrod az erős zötykölődést nem bírta volna ki. A tornácra vezettelek, ott üldögéltél az árnyékban, amíg mi lepakoltuk a holmit, aztán kifizettem a sofőrt, aki kellemes időtöltést kívánva visszamászott a vezetőfülkébe, és elhajtott a földúton. Mielőtt a kocsi elmerült volna a láthatárban, még visszaintett, rendes ember, mondtad, kár, hogy jövőre már nem jöhetünk vele. Bizony-bizony, igazán kár.

*

A ház telis-tele volt múlttal: mintha minden ott töltött pillanatot átéltünk volna már egyszer. Vastag gerendákból ácsolt, emeletes épület volt, falai közt a levegővel együtt a félhomály is megrekedt: hiába nyitottuk ki a zsalugátereket, húztuk szét a sötétítőket, a fény szégyenlősen és haloványan osont be a szobákba.

Foszlányokban szakadozó tapéta borította a falakat, a nedvességtől felpuffadt parketta magában is recsegett, nemhogy a lépteink alatt. Végigjártuk a szobákat, amelyikhez nem volt kulcsunk, abba is könnyen bejutottunk, a szúette ajtók egyetlen rúgásra megadták magukat. Egy tágas, keleti fekvésű helyiséget választottunk hálószobának, a hasas szekrényekben nagyjából minden holmink elfért, és egy ágyat is találtunk ott, csupán a matracban tanyázó peléket kellett elűznöm, és te már végig is dőlhettél rajta. Többé fel sem keltél aznap, csak este ébredtél fel néhány percre, pokrócot kértél meg párnát, aztán máris visszaaludtál. A sarokban találtam egy olajlámpást, az ágy sarkához állítottam, de a fény olyan mély árnyékokat festett az arcodra, hogy inkább eloltottam, és befeküdtem melléd.

Másnap lesétáltunk a partra. Mezítláb álltunk a homokos iszapban, fintorogtunk a rothadó növényzet bűzétől. A tó maga volt a táj: körülötte a kopár sziklák, a kövek közt kapaszkodó, csenevész fák, a sápadt fűfoltok, de maga az ég is – mind-mind mellékesnek tűnt. Ha beárnyékoltuk a szemünk, elláttunk a túlsó partig, szemügyre vehettünk mindent, ami a kőbányából megmaradt, a csupasz, meredek fejtéseket, a munkagépek rozsdaette tetemeit, a lassan porladó kőhalmokat.

A tó visszahúzódva gubbasztott medrében, mintha csak az aszály végét várná, hogy az esőtől feléledve újra birtokba vehesse a bánya tágas üregét. Szél támadt, langyos, tikkasztó lökések érkeztek a víz irányából, szemedbe fújtak néhány tincset, szétnyitották a derekadon lazán összefogott kardigánt. Vajon mi volt itt a bánya előtt? kérdezted hunyorogva. Semmi, feleltem. Úgy, ahogy rajtunk kívül sincs most itt semmi.

*

Napjaink egyhangúan teltek és mégis élvezhetően: rohamaid ritkulni kezdtek, még ha nem is maradtak el teljesen. Többé nem kellett a szádban gomolyogatnod a füstöt, le tudtad tüdőzni köhögés nélkül is, és a bort sem adtad ki azonnal, sőt, ha óvatosan szürcsölgetted, még be is csíptél tőle: ilyenkor halvány pír ült ki az arcodra, ami azért már nem volt az igazi.

Először a földszinti helyiségekben szedtem fel a parkettát, és eltüzeltem az ormótlan kovácsoltvas kályhában, melyen sebtében összerántottam egy-egy ebédkét: húskonzervet melegítettem, zöldséget aprítottam hozzá, a lényeg az volt, hogy könnyen emészthető legyen. De te úgy bántál az étellel, mint egy finnyás kiskölyök, csak turkáltad villáddal a főzeléket, ide-oda tologattad a húsdarabokat a tányéron, s ha a szádba vettél egy falatot, a végtelenségig elnyámmogtál rajta.

Porcióid nagy részét a sirályok falták fel. Ha kint ettünk, állandóan ott röpködtek az asztal fölött, olyan közel, hogy szárnyukkal az arcunkat legyezték. Villámgyorsan csaptak le a legkisebb húscafatra, kenyérdarabra is, s még le sem nyelték jóformán, máris feltört belőlük a követelőző vijjogás, amivel minden étkezésünket végigkísérték.

Megesett, hogy mire összeszedtem a tányérokat, az abroszon három-négy paca is virított, egyszer pedig fejen találtak téged. Nevetve törölted le homlokodról a bűzös masszát, majd hirtelen elkomorultál, legalább ők még működnek, mondtad, jó nekik.

*

Csak aludni jártál be a házba, igyekeztél minél több időt a szabadban tölteni, leszek eleget bezárva, mondtad, most kell kihasználni, amíg lehet. Naphosszat a hintán üldögéltél, melyet darabokban találtunk a ház mellett, de néhány csavarszeg segítségével sikerült talpra állítanom, mindössze a ponyváját kellett kicserélni egy lepedőre, amit az egerek kevésbé rágtak meg. Szerettél az árnyékban olvasni, három-négy nap alatt végeztél a vaskosabb regényekkel is, és már mentél a következőkért a könyvtárszobába, mert bizony azzal is el volt látva a ház.

Mennyezetig erő polcok sorakoztak a falak mentén, a nyirkos vakolatból a penész lassacskán a deszkákba is átlopózott, a könyvek pedig, mintha az enyészet elől menekülnének, egymás hegyén-hátán, rendezetlen halmokban hevertek a földön. Innen válogattál te valami furcsa értékrend szerint, bele sem olvastál a könyvekbe, még a gerincen elmosódott címet sem próbáltad meg kibetűzni, egész egyszerűen azt választottad, amelyiknek a legütődöttebb volt a borítója, s a lapjai úgy megszívták magukat nedvességgel, hogy csak hosszas szárítgatás után vált ismét olvashatóvá rajtuk a szöveg.

Néha úgy megfeledkeztél magadról, hogy csak órák múltán kerültél elő a könyvtárból. Ilyenkor bármerre jártál, ott lengedezett nyomodban a nedves lapok dohos szaga, mintha a hosszas keresgélés során akaratlanul is beleolvastad volna magad az enyészetbe.

Ha ráuntál az olvasásra, még mindig ott volt a tó. Összecsuktad a könyvet, és már indultál is a part felé, le sem vetkőztél, csak a teniszcipődet rúgtad le, amint a fövenyre értél. Minden egyes lépésért meg kellett küzdened, lábadat mohón falta magába az iszap, de te csak akkor álltál meg, amikor már a válladat simogatták a hullámok. Ekkor kissé lehajoltál, elsőnek a nadrágod tűnt fel a víz színén, majd hamarosan ott úszott mellette a trikód, végül pedig az alsóneműd is a felszínre bukkant.

Így vetkőztél le, csak a víz takarásában nem szégyellted meztelenséged. Aztán ellökted magad: néhány tempó csupán, többet nem bírtál, muszáj volt felfeküdnöd a vízre, mely úgy dobált téged, hanyagul és könnyedén, akár holmi üregesre korhadt, vén uszadékfát. Általában a tornácon üldögéltem, onnan néztelek, és igyekeztem úgy tenni, mintha nem téged figyelnélek.

*

Régi jószág volt a motorkerékpár, a fészerben találtam. Karosszériáján megfakult a fényezés, kormánya érdes volt a rozsdától, gumiabroncsait megette az idő; kipufogócsöve a földön hevert – réges-rég amputált, elüszkösödött végtag. Akár egy sebesültet, úgy vonszoltam ki a szabadba, végigfektettem a fűben, és gyönyörködtem benne.

Jó néhány hetet végigbütyköltem, mire sikerült üzemképes állapotba hoznom. Noha ülését egyszemélyesre tervezték, te kényelmesen elfértél mögöttem, a súlyodat alig éreztem, mintha csak egy üres hátizsák lennél a hátamon. Gyakran megesett, hogy egy-egy gyorsabb útszakasz, váratlan döccenő után rémülten pillantottam a derekamra, vajon ott van-e még a kezed, de te megtiltottad, hogy felengedjem a gázt: a dugattyúk kelepelése szaggatottan szaladt szét alólunk, végigkacsázott a tó tükrén, és a kőbánya falán új erőre kapva, visszatért hozzánk.

Motorozás közben csendes voltál, csak sikkantásaid jutottak el a fülembe. Egyetlen egyszer szólaltál meg: milyen kár, kiáltottad, hogy nincs már hajam, mert akkor most lenne mit lobogtasson a szél.

Egyszer egészen a kereszteződésig eljutottunk, oda, ahol a földút hirtelen aszfaltba torkollt. Leállítottam a motort, néztük a hőségtől reszkető országutat, de hiába várakoztunk, semmi sem jött arra. Továbbmenjünk? kérdeztem tőled. A visszapillantóban jól láttalak, arcodat mintha harci színekbe festette volna az út pora, talán emiatt tűntél olyan elszántnak, amint rezzenéstelenül hunyorogtál a messzeségbe, majd elfordítottad a fejed és legyintettél, dehogyis, ugyan minek? Inkább forduljunk vissza szépen.

*

Esténként, ha befeküdtem melléd, néha még belecsókoltam a nyakadba, és végigsimítottam a hasadon, mert szégyelltem, hogy nem tudlak már megkívánni. Te azonban megfogtad a kezem, finoman letaszítottad magadról, és azt suttogtad, most ne, túl fáradt vagyok, inkább majd máskor.

Óvatosan, nehogy felébresszelek, felöltöztem, és kimentem az udvarra. A fásszín mögé vonultam, egy bokor takarásába, pedig nem volt ki elől rejtőzködnöm. Letoltam a nadrágom, és arra gondoltam, milyen voltál, amikor még volt feneked és melled, s máris elöntött a bizsergés. De még nem is végeztem jóformán, már ráncigáltam is vissza magamra a nadrágot, akárha tilosban kaptak volna rajta, és sietve továbbálltam.

*

Az utazás a te ötleted volt. A túlsó partot, a bánya szárazon maradt teraszait motorkerékpárral is meg lehetett volna közelíteni, úgy számítottam, másfél órába sem telne megkerülni a tavat, de te abban semmi érdekeset nem találtál, muszáj volt belekezdenem a kopácsolásba. Megfelelő alapanyagok híján a ház egyik oldalfalát bontottam meg néhány gerendáért, a deszkákat pedig az előteret borító hajópadlóból feszegettem fel.

A parton tákoltam össze a tutajt, nem volt nehéz vízre bocsátani, úgy saccoltam, kettőnknek épp elég lesz. Imbolygott rendesen, amikor felmásztunk rá, de amint elhelyezkedtünk rajta, és ellöktem a parttól, már egészen könnyű volt irányítani. A szalonból kölcsönvett, hosszú függönyrúddal csáklyáztam, aztán megragadtam az evezőket, melyeket préselt lemezből és két seprűnyélből eszkábáltam össze. A víz zavaros volt, mintha még mindig por és füst gomolyogna odalent, a kőbányában.

A távolban eleinte nem látszottak a félbehagyott fejtések, a talajba vájt, az utolsó kavicsig kitermelt üregek: csak az ottfelejtett munkagépek körvonalai derengtek át a homályon, mely egyre hízott a portól, amivel a szemből fújó szél táplálta kitartóan, mígnem mindkét partot szem elől vesztettük. Álljunk meg egy kicsit, szólaltál meg a tutaj sarkából, ne evezz tovább, míg fel nem szakadozik a köd. Elengedtem az evezőket, szétnéztem, de bármennyire is meresztettem a szemem, nem tudtam tájékozódni. Fülledt meleg telepedett ránk, apránként, pihegve szedtük a levegőt, és a csend is nyomasztott, a hangok tompán, testtelenül jutottak el hozzánk.

Mintha egy nagyobbacska kő esne bele, csupán akkora volt a csobbanás, mellyel a vízbe ereszkedtél. Kapaszkodtál egy darabig a tutaj szélében, majd óvatosan ellökted magad. Ráérősen, kényelmes tempókkal úsztál, mígnem a kezedet kinyújtva ismét megfogódzkodtál valamiben.

Először uszadékfának hittem azt a keskeny, hosszúkás tárgyat, melyen alig észrevehetően hajoltak el a hullámok. Színe alig különbözött a vízétől, s csak hosszas vizsgálódás után döbbentem rá, mi is valójában. A tó egyik legmélyebb pontjánál járhattunk, de az emelődaru, cikkcakkos bordázatával, rozsdaette alkatrészeivel nem hagyta magát legyőzetni: makacsul tartotta magát a vízben, ellenszegülve az áramlásnak, s meg sem rezdült, amikor egy hirtelen rugaszkodással felmásztál rá.

Lábaid a vízben lebegtek, üldögéltél egy darabig, később felegyenesedtél. Széttárt karokkal, imbolyogva indultál el, talpad alól körkörösen szaladt szét a víz. Legalább húsz lépést tettél meg így, az ormótlan fémszerkezet alig hallhatóan nyikorgott. A végére érve egy pillanatra megtorpantál, majd léptél egy utolsót, és elmerültél. Úgy látszik, a vízen járásba is bele lehet fáradni egyszer, gondoltam, miközben gyönge karcsapásokkal visszaúsztál a tutajhoz.

Dél körül érkeztünk meg a túloldalra. A partot apró szemű, éles kavics borította, közte kicsorbult fémdarabok, üvegszilánkok villantak fel elszórtan. Felkapaszkodtunk a lejtős parton, szemünk előtt kiszipolyozva, öregen terült el a bánya egyetlen terasza, amely nem került még víz alá. A rekkenő hőség ellenére itt kellemesen hűvös volt, szemből, alig párszáz méterre tőlünk széles hátú, sebzett sziklameredély, a bánya legszélső fala tartott árnyékot. Bármerre jártunk, porfelhők szökkentek fel a talpunk alól: szikkadt volt minden, de a törmelékbe rajzolt hullámvonalak elárulták, valamikor járt már itt a tó.

Mindössze egy dömpert találtunk a kavicshordalékba fulladva – félrebillent teknőjén kívül nem látszott belőle semmi –, no meg egy markológépet az egyik magasabb kiszögellésen, ahová már nem ért el a tó keze. Nyugdíjas, megroggyant jószág volt, lehetett vagy fél évszázados: a rozsda tetőtől-talpig lenyúzta róla a festéket, lánctalpa szétszakadva, darabokban hevert a földön; markolója élettelenül fityegett, s csak ha szél támadt, kanalazott bele alig észrevehetően a levegőbe.

Mindenféle előzetes jel nélkül, váratlanul dördült meg fejünk fölött az ég. Egymásra tornyosultak a felhők, s mire elértük a gép fülkéjét, már kövér cseppekben zúdították ránk sokhónapos terhüket. Az első rántásra kezemben maradt a kilincs, az ajtó szerencsére így is engedett, először téged segítettelek föl, aztán én is felmásztam melléd. Az ölembe ültettelek, másként nem fértünk volna el a keskeny ülésen, melynek rugói nagyokat nyekkenve tiltakoztak a rájuk nehezedő súly ellen. Az eső átszivárgott a tetőn, és a nyakunkba csöpögött. Ültünk a leheletünktől rohamosan áthevülő fülkében, és mélyeket szippantottunk abból a szúrós, fanyar, a szűk teret teljesen betöltő szagból, amiben annyi év után is ott lengedezett az egykori vezető testének kipárolgása. Sofőrszag, mondtad. Mint a falusi buszokon. Bólintottam. Itt az ősz, mondtad. Ismét bólintottam.

Eközben a szél súlyos esőpászmákat csapott az ablakhoz. A víz fürge erekben borította el az üveget, és úgy vibrált, kavargott, akár egy vastag, higanyból szőtt függöny, mely mögött egyszerre pépessé ázik, majd egészen szétolvad a világ.

*

Attól kezdve egy percre sem állt el az eső – csak néhanapján ritkult meg egy kicsit, aztán újult erővel ismét rákezdte.

Többé nem hagytam el a házat. Tüzet raktam a konyhában, és amellett melegedtem. Lassacskán mindent elégettem, ami égethető volt, falburkolatot, parkettát, lépcsőkorlátot, de a bútorokat sem kíméltem, a súlyos, alig mozdítható szekrényeket, a mesterien kimunkált, kecses lábú asztalokat. Aztán a közfalakat kezdtem bontogatni, végül pedig néhány fölöslegesnek ítélt gerendát is szétfűrészeltem. A korom vastagon mázolta be a falakat, tapintásra érdes volt és kemény, hosszú, ujjnyi széles repedésekkel, mert a ház lassacskán a saját súlyával sem tudott megbirkózni.

Néha kimentem a tornácra, és a korlátra könyökölve bámultam a messzeségbe, néztem a bánya peremén alázúduló vízeséseket. A szél elhozta a hangjukat, szürke, monoton surrogás volt, néha valami éles csikorgás is hallatszott, az elsodort és egymáshoz súrlódó kövek zöreje.

A tó napról napra közelebb jött hozzánk. Egyik reggel arra ébredtünk, hogy magával vitte a tutajt, hamarosan pedig a rétre is kimerészkedett, és meg sem állt a tornácig. De te ekkor sem voltál hajlandó bent maradni.

Térdig ért a víz, ahogy a hintán üldögéltél, melyet most nem a szél, hanem a hullámok taszigáltak ide-oda. Széles ernyővel védted magad az eső ellen, szabad kezeddel az öledbe fektetett könyvet lapoztad. Szürkületkor viharlámpát állítottál magad mellé, és tovább olvastál az el-ellobbanó, sápadt lángnál. Elrontod a szemed, mondtam egyszer, de te legyintettél, ugyan már, ahová én készülök, ott nincs sok néznivaló.

Egyedül a fürdést hagytad abba. Zavaros volt a víz, mindenféle hulladékot ringatott a hátán; ha beleléptél, iszap, sár tapadt a lábadhoz. Olyan, mint a föld, mondtad egyszer, abból pedig nem kérek.

Egyik éjszaka arra ébredtem, hogy egyedül vagyok az ágyban. Az ablak előtt álltál, nézted a vihart, az üveglaphoz verődő esőt. A villámlások fénye átütött a hálóingeden, és felvillantotta tested egyre szögletesedő körvonalait.

Odaléptem hozzád, és kipillantottam az ablakon. A víz már a veranda tetejét nyaldosta. Te a kétségbeesés legkisebb jelét sem mutattad, sőt, még a humorérzéked is a régi maradt. Mit fogsz ezután csinálni? kérdezted. Nem tudom, feleltem. Visszamész az iskolába? Lehet. Azért, mert magaddal vihetnél engem is. Ezt meg hogy érted? Hát szemléltető eszköznek az óráidra: úgyis mindig panaszkodsz, hogy milyen szegényes a szertár. Na, ne hülyéskedj, jó?

Visszamentem az ágyhoz, lehúztam a paplant, és a hátadra terítettem. Aztán jó ideig hallgattunk. Te törted meg a csendet, amikor a víz már az ablakpárkánynál hullámzott, menj ki, mondtad. Szeretnék ledőlni egy kicsit.

Az ajtóból még visszafordultam, láttam, amint elnyúlsz az ágyon. Az átázott mennyezetet bámultad, az egyik zöldes vízfoltból kivált egy csepp, és az arcodra hullt. Behúztam magam mögött az ajtót, és a padlásra mentem.

Hajnalra már a legalsó cserépsort nyaldosta az ár. Találtam egy aprócska ablakot a tetőn, kinéztem rajta. Ha valaki ott lett volna, láthatja az arcomat. De körös-körül csak a víz terpeszkedett, a felhők pedig egyre duzzasztották, tömték, akár egy falánk csecsemőt.

Körülöttem hangosan recsegett a ház, talpam alatt éreztem meginogni a padlót. De nem jöttem el az ablaktól. Állok és bámulom a tavat, ami nemsokára kihízza bányamedrét. Mert ez a víz csak áradni tud, leapadni sosem fog.