Szepesi Nikolett

Én, a szexmániás

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2013

„Add meg nekem az önmegtartóztatás és a szűziesség erényét – csak még ne most”

SZENT ÁGOSTON

Ezt a könyvet magamnak ajánlom.

Persze hogy magamnak.

1

Szexmániás.

Tudom, hogy ezt gondolod majd rólam, miközben ezt a könyvet olvasod. Elképzelsz olcsó kis kurvaként, aki odaadja magát minden szembejövő pasinak. Pedig tévedsz. Szeretem a szexet, úgy, mint minden egészséges, energiával teli fiatal lány. De nem ez volt a mozgatórugó. Nem csak ez volt a vágyak inspirálója, amely egyik ágyból a másikba lökött. Huszonhat éves vagyok, és könyvet írok. Úgy csinálok, mintha már mögöttem lenne az életem nagy része, úgy teszek, mintha megtaláltam volna a bölcsek kövét, és olyan tapasztalatokat szereztem az elmúlt években, ami keveseknek adatik meg. Egyébként szexőrültnek is tarthatsz, de ugyanúgy árulónak is. Besúgónak, aki valami megmagyarázhatatlan vágytól vezérelve a szeretőiről vall. A szeretőiről, a hódításairól. Ez a könyv is árulás, a célja pedig, hogy kiteregessem a szennyest. Nem szép dolog, de ha végigolvasod, majd megértesz. Akkor már tudni fogod, hogy tanúja voltam megannyi bizarr szituációnak és megszámlálhatatlan kalandnak. Én akartam ezt. Én kergettem a vágyat, és a vágy jött mellettem, jött velem kézen fogva. A nálam okosabbak azt mondják, az élet már csak olyan, hogy megszületsz, meghalsz, a kettő között pedig dugsz megállás nélkül. Ennyire egyszerű. Mert ha végiggondolod, és ha néhány pillanatra elfelejted, kitörlöd magadból az álszentséget, te is tisztában vagy ezzel.

Szex mint az élet értelme.

Tiltakozhatsz, erkölcsi előadást tarthatsz szépségről, mélységről, festményekről, versekről, filmekről, sportversenyekről – de nem tudsz ennél nagyobb hatalmat. Nagyobb és intenzívebb élményt. Sok férfival volt dolgom, sokan megbasztak, és voltak, akiket én tettem magamévá. Ne süsd le a szemed, ne pironkodj a szavaktól, a kifejezésektől. Írhatnám azt is, hogy szerelmeskedtünk. Mert ez romantikusabb, ez költőibb, ez szalonképesebb.

Te minek nevezel egy hatperces menetet? Egy olyan pasival, akit bálványozott az ország, a vízilabda-válogatott sztárja volt, egyik a sok közül. Szőke fürtök, angyalarc, s mellé persze komoly kapcsolat, feleség, kisgyerek. De ez sem zavarta őt. Ez sem gátolta meg abban, hogy ott bent a sötétben, ahol ketten maradtunk, mert úgy alakítottuk, úgy akartuk, jól megkefélt. Illetve… Mondom, hat percig tartott. A mocskos szemét eközben meg sem akart csókolni. Csak a kielégülésre hajtott, a spriccelésre, a saját örömére, és úgy tekintett rám, mint egy szajhára, aki örüljön annak is, hogy a farkát a szájába veheti.

Hat perc.

Bizonyos Paulo Coelho írt egy könyvet Tizenegy perc címmel. Nos, az a tizenegy perc a szexuális együttlét átlagos időtartamára utalt. Jó kis könyv volt, telis-tele érdekes gondolatokkal, nem véletlenül van akkora kultusza a világban Coelhonak. Mi ott még ezt az átlagot sem ütöttük meg, a szőke pólós hat perc alatt lerendezett. De ne sajnálj, én akartam őt, és még másokat is. Mindenkit, aki csak számít, striguláztam a hódításaimat, a dugásaimat a sztárokkal, a legnépszerűbb sportolókkal, akikre minden lány és elvált asszony vágyakozva tekintett. Ha most azt mondom neked, hogy egyiküktől sem lettem boldogabb, úgysem hiszed el. Pedig ez van. Egyszer valamelyik azt mondta: úgy van a nőkkel, hogy vagy semmibe veszi őket, vagy fél tőlük.

A szemét gané, az önző dög. Játszotta a nagymenőt, mosolygott a kamerába, nyilatkozott magabiztosan, és közben félt a nőktől. Rettegett tőlünk. Az ilyenek menekülnek a komoly kapcsolatoktól, és amikor azt mondja nekik a párjuk, hogy terhes, egyből az jut eszükbe: együtt maradjak én ezzel a nővel?

Hányok tőlük.

De most csodálkozol, igaz? Hiszen egy sportoló, egy korábbi olimpikon, egy örökös magyar bajnok gondolatait olvasod. Ez az én könyvem, úgyhogy ne lepődj meg semmin, ne döbbenj meg a szexualitáson, a pornográfián, a kilengéseken, a kalandokon, mert ez is én vagyok.

Én, és a minket körülvevő világ.

Mi vagyunk a Facebook-generáció. Mi vagyunk azok, akik interneten ismerkedünk, akiknek a szerelem, a romantika, a gyengédség már ódivatú, akik mindent akarunk, de gyorsan, lehetőleg néhány perc alatt. Mindent és mindenkit.

Én is mindenkit akartam.

Tisztítókúra – vagy tisztító kúrás.

Te melyiket választanád?

Hidd el, megpróbáltam csak sportolónak maradni. Már tizenkét évesen felnőtt bajnoki címet nyertem, hátúszásban, én voltam a legjobb. A legeslegjobb. Edzettem, mint az állat, suli, tréning, megint tréning, megint suli. Edzőtábor, napi hat óra gürizés a vízben, a medencében. De azt mondtam, megéri, egyszer majd visszaadja a sors, meghálálja, a tenyerén hordoz, és akkor sztár leszek. Igazi nagy sztár. Végül is sikerült: örökös magyar bajnoknak számítok, amely dicsőség azoknak jár, akik legalább tizenötször nyernek bajnoki címet; 2007-ben az év legjobb úszójának választottak Magyarországon, dobogón álltam Európa-bajnokságon, részt vettem olimpiákon, száz, ezer cikket írtak rólam, és én csak mosolyogtam.

És persze nyilatkoztam.

Profi módon, higgadtan, szerényen.

Közben partikon vettem részt, s hol levadásztak kéjsóvár pasik, hol meg én vadásztam le őket. A hecc, a kaland kedvéért.

Mi vagyunk a Facebook-generáció, akik mindig lazának tűnnek, akik mindig nevetnek, ha kell, ha nem. Akik felbukkannak a legismertebb, legmenőbb szórakozóhelyen, akik dögös ruhákban járnak, akik már tesznek rá, hogy miről és mitől rinyált Bridget Jones, s akik jópofán csak azt mondják: „Lolita, létemnek lángja, lágyékom vágya.”

Vagy valami ilyesmi.

A felszínesség nem hátrány, a külsőségek viszont annál fontosabbak. Amikor ezeket a sorokat írom, néhány nappal húsvét előtt, szakad a hó. Szegény nyúl alighanem zavarban lehet, hogy akkor lesz-e meló, vagy sem. Ha ezt a könyvet valamikor nyáron olvasod, mondjuk a török tengerparton, koktéllal a kezedben, jusson eszedbe ez a 2013-as március, amelyben a Teremtő onnan föntről egyértelműen jelezte: nem tetszik neki mindaz, ami itt lent történik. De minket, fiatalokat ez sem érdekel. Jöjjön a cunami, jöjjön a világvége – addig is dugunk, mert nincs ennél jobb program.

Szeretni fogod ezt a könyvet.

Élvezed majd a kitárulkozásomat, a vaginamonológjaimat, a vadhajtásaimat, a perverz kalandjaimat. Jókat röhögök magamban, amikor látom a faszikat, akikkel hosszabb-rövidebb szexuális élményem volt. Beszélnek, mesélnek a család fontosságáról, az összetartozás, a szeretet segítő erejéről, a háttérről, amely elengedhetetlen a sikereikhez, miközben engem hívogatnak naponta háromszor, az én combom közére vágynak, és utánam sóvárognak. Vicces, de az olimpiai győzelmekhez vezető út eldobott kotonokkal, ondóval teli zsebkendőkkel és rövid, tartalmatlan, érzelmektől mentes kúrásokkal van kikövezve.

De ne feledd, hogy sportoló voltam.

Nem go-go táncos, nem Dubajban „alkalmi munkát vállaló” modell. Én szenvedtem, versenyeztem, megmérettem. Nem a seggemet riszáltam. Meg aztán eszemben sem volt férjet keresni, egyrészt még túl fiatal vagyok hozzá, másrészt a házasság, mint olyan, vesztésre áll a férfiak és nők között dúló csatában. Én versenyszerűen sportoltam, s közben kerestem a gyönyört, a lányok többsége pedig ez alatt szponzorra, gazdag pasikra vadászott. Vajon miért van az, hogy a jó nők nem a szomszéd bádogos fiába, vagy a jóképű, biciklit tekerő postásba szerelmesek, hanem a kutyakajából milliárdossá vált pasiba, a tajgán túlra szerződött csúcsfocistába, vagy a pocakos, befolyásos üzletemberbe „szeretnek bele”?

A választ úgyis tudod.

De hagyjuk is ezt, ez a könyv egészen másról szól.

Elmesélem majd neked, mi van a függönyök mögött, a bezárt ajtók takarásában.

Elmondom azt is, milyenek valójában az agyonsztárolt csúcspasik.

Erről fogok írni, mert egyszerűen kikívánkozik belőlem. Mert úgy nézek vissza, úgy tekintek saját magamra, mintha mindez nem is velem, nem is az én bugyimban történt volna. Ne ijedj meg, nem lett belőlem Terézanyu, a cicim most is kerek és telt, a popsim formás és izgató. De a lelkemben sok minden átalakult. Talán más ember lettem.

Szexmániás.

Íme, Szepesi Nikolett egykori úszó vallomása.

Ülj le, tölts magadnak egy gin-tonikot, és élvezd.

Pillanatokra én is élveztem.

2

A lábuk közt háborgó férfiasság.

Szép mondat, nagyjából benne is van minden a férfiakról. Az olykor magabiztosnak tűnő, máskor kisfiúsan szégyenlős pasikról. Kínálhatnak bármit, beszélhetnek időjárásról, kajáról, divatról, vagy éppen futballról, az agyuk mindig egyfelé forog. A szex az, ami hajtja őket előre, egészen a sírig. És a lábuk közt háborgó férfiasság alapjában határozza meg a viszonyukat a világhoz. Mert van, akinek büszke, árbocszerűen magasodó, hatalmas, tekintélyt parancsoló. Olyan, amely az első pillanattól átveszi az irányítást. És persze akad mütyürke, nyughatatlan, izgága, kicsiny pajkos szerszám is. Ülök a taxiban, szól a rádió, a műsorvezető pedig locsog, fecseg. Nyomja a hímsoviniszta dumát. Nőkről beszélnek, nőket elemeznek, nőkön kuncognak. Vagy röhögnek hangosan. A kis pöcsök. Úgy tesznek, úgy beszélnek, mintha a zsebükben a slusszkulcs, a hitelkártya meg az illatos óvszer mellett ott lapulna a mindentudás bibliája is. A kis rejsz-robik. A legtöbbjük a munkahelyén is pornóoldalakat néz, ráérő idejében meztelen nőket bámul, perverz, gyomorforgató filmeken élvezkedik. Egyszer az egyik pasi, akivel olykor randevúztam, adott egy könyvet. Aztán szépen tagoltan elmagyarázta nekem, hogy ebből sokat tanulhatok. Hogy megismerhetem a férfiak lelkét, és szinte minden porcikáját. És még alá is húzott néhány sort, amit most megosztok veled: „Az a gondolat, hogy a szex valami tiltott dolog, megmagyarázhatatlanul felizgatott. A szex nekem olyan volt, mint amikor egy állat egy másikat halálra kínoz. Valahányszor elélveztem, az illedelmesség arcába élveztem, a fehér sperma mintha halott szüleim arcán csorgott volna le. Ha nőnek születtem volna, biztos, hogy prostituált lettem volna. De minthogy férfinak születtem, állandóan kívántam a nőket. Minél lecsúszottabbak voltak, annál inkább. A nők, a rendes nők megrémítettek, mert a végén mind a lelkemet akarták…”

Legszívesebben pofán vágtam volna.

Nem azt, aki írta, sokkal inkább azt, aki mindezt nekem adta. Valami Charles Bukowski volt a szerző, egy lecsúszott, amerikai alkoholista, aki gyakorlatilag végigdugta az életét.

Éppen úgy, mint a férfiak nagyjából kilencvenkilenc százaléka. Ebben a könyvben egyébként még azt is olvastam, hogy a csókolózás sokkal intimebb dolog, mint a baszás. Lehet. Lehet, hogy igazuk van a pasiknak, de hogy elsősorban ők tehetnek arról, amit mi, nők mostanában szerelem címén előadunk, az egészen biztos. Mert én is azt kerestem, a romantikát, a kéz a kézben megejtett sétát, a naplemente-bámulást, egy szál ibolyát, vagy kankalint, tudom is én. Aztán ehelyett mit találtam: állandóan taperoló, a melleimen vagy a bugyimban matató fiúkat.

Kicsit magam is zavarban vagyok.

Arra gondolok, hogy ezt a könyvet, ezt a lelki és testi kitárulkozást úgynevezett normális, tisztességes emberek is olvassák. Sőt olvashatja bármelyik korábbi edzőm, csapattársam és persze a szurkolók, akik tapsoltak nekem, akik izgultak értem, akik bíztak bennem, amikor a medencében szeltem a habokat. Néhány pillanatra megrémültem a gondolattól, hogy milyen érzéseket vált majd ki ezekből az emberekből a nyers testiség, amely körülveszi, körbelengi a mondatokat, az életemet.

Az életet.

Most már nincs visszalépés, nincs visszaút. Ha belekezdtem a vallomásba, ha túl akarok lépni a purgatóriumon, ha újra tiszta nő akarok lenni (milyen hamisan cseng…), akkor ki kell öntenem, ki kell hánynom magamból mindazt, amit átéltem.

Hogy tanuljak belőle.

Hogy te is okosodj általa.

Mert milyen lenne az a könyv, amely csak Szepesi Nikolettről, az úszóról szólna? Kérdem én, kit érdekelne, ha oldalakon keresztül a felkészülésről, a monoton edzésekről, a győzelmi vágyról, az elszántságról írnék? Természetesen telis-tele pátosszal. Jó, lenne néhány fanatikus sportkedvelő, aki buzgón lapozgatná azt is, s azt mondaná, íme, itt egy igazi aszkéta, egy csinos atléta, aki lemondott az élet apró és kevésbé apró örömeiről, csak azért, hogy nagy versenyző legyen.

Hogy igazi bajnok legyen.

Eszem ágában sem volt visszafogni magam. Ezen is megbotránkozol majd. Felhúzod a szemöldököd, a szád grimaszra görbül, amikor később arról olvasol, hogy átbulizott, végigpiált éjszakák után mentem a legnagyobb versenyeimre. Hogy élvezkedtem ahelyett, hogy pihentem volna. Hogy nem volt bennem fék, visszatartó erő, mert hajtott a vágy és vonzott a kaland.

Haverok, buli, Fanta – és bele a vodka.

Példakép voltam. S ebben a mondatban nincs semmi nagyképűség, láttam az edzéseken az ifjú versenyzőtársaim szülein, hogy azt szeretnék, ha az ő gyerekük is úgy győzné le a vizet, az ellenfeleket ott a medencében, ahogy én tettem. Megpróbáltam megfelelni ennek – a példakép szerepnek. De túl erős volt bennem az ördög.

Az ördög maga.

S ha már az ördögöt említem: láttam néhányszor Az ördög ügyvédje című filmet, igazán figyelemre méltó alkotás. Na, most abban van egy jelenet, amikor Keanu Reeves megy a liftben, mellette Al Pacino, az ördög és az ő hihetetlenül szexis lánya, meg egy másik vad, csábító nő. És Keanu Reevest mintha mágnes vonzaná feléjük, már-már eszét vesztve bámulja őket, és ott helyben, a liftben beléjük hatolna. Előbb az egyikbe, aztán a másikba.

Miközben a gyönyörű felesége várta otthon.

Nem könnyű jónak lenni, ugye?

Még akkor sem, ha neked, ebben a kusza, zűrzavaros, csábításokkal teli huszonegyedik században úgynevezett erkölcseid vannak.

Felejtsd el őket.

Felejtsd el, mert különben örök vesztes leszel.

Ha jó vagy, visszaélnek vele.

Szívesen megnézném az arcod, amikor a következő fejezetekben a kalandjaimról, az elhajlásaimról olvasol. Amikor a sztárfocisták suttyó, bunkó stílusáról értesülsz, akik randizni hívtak, akiknek nincs szókincsük, akik mekegnek, makognak, olyan egyszerűek, mint egy betonkeverő. Vagy a vízipólósokról, például a szép, magas, visszafogott, példás családapáról, a dokiról, aki nem szállt le rólam, hónapokon át hívogatott, üzeneteket írt, miközben a másik kezével talán a gyermeke fejét simogatta. Vagy a korosodó sportvezető, a mindig mosolygós, a megannyi nővel kikezdő, a szeretőket tartó, nagy hatalmú férfi. Egyfolytában meg akart dugni, én meg szinte menekültem előle.

Látod, előle például menekültem.

Őt nem akartam.

Na, de közben megérkeztem, a taxi lefékezett.

A műsorvezető, a kis pöcs, zenére váltott.

De ez sem a végállomás. Úton vagyok, és valahová jó messzire tartok.

El innen.

3

Előbb a ló, majd a lófasz!

A kissé nyers mondat összefoglalta a gyerekkoromat. Ez van. Színezhetném, mint egy kifestőkönyvet, de nincs értelme. Olyan hullámvasútra ültetett az élet már gyerekfejjel is, ami gyakorlatilag az egész jövőmet meghatározta. Le, s föl, le, s föl. De inkább le, jó mélyre. Mert magasan kezdtem, olyan magasan, hogy csak lestek, néztek rám a barátnőim az óvodában, az alsó tagozatban, és azt gondolták, hogy íme, itt van Niki, a kis hercegnő. Mert az voltam. Egy elkényeztetett, az élettől minden finomságot, gyönyörűséget megkapó gyerkőc. A lovat egyébként Sábának hívták, és emlékezetem szerint szeretett engem. Ez például abban nyilvánult meg, hogy egyszer sem dobott le, egyszer sem harapott meg, s egyszer sem kezdett el vágtatni önállóan, engedély nélkül, mint egy westernfilmben. Sába az én lovam volt. Úgy bizony. A saját paripám. Ott, Csepelen, az általános iskolában az osztálytársaim irigykedve kérdezték délelőttönként, mi van a pacival, mikor pattanok rá újra, mikor simogathatják meg. És én fürödtem a népszerűségben, olyan voltam, mint egy igazi sztár. És nem volt ebben semmi túlzás.

Mindjárt becsekkolok.

A taxis, az izzadságszagú sofőr Ferihegyre hozott engem, és én most elrepülök innen. Itt hagyok mindent és mindenkit, mert új életet kezdek. Teljesen újat. A gép olyan helyre visz, ahol meleg van, ahol süt a nap, ahol a tavasz már cirógat, átmelegít és felpumpál, hogy legyen erőm a folytatáshoz.

Becsekkolok mindjárt.

Elfoglalom a helyem a gépen, fejemre teszem a fejhallgatót, hadd énekeljen a fülembe Madonna, Dido, hadd muzsikáljon Moby vagy éppen Friedrich Chopin. A relaxálás a lényeg. De most, amíg el nem indulunk, amíg fel nem szállunk, elmesélem neked, mi is történt Sábával, a lóval, és persze velem, a hercegkisasszonnyal Csepelen, a Duna-parton, abban a gyönyörű kertes házban, ahol minden az enyém volt – a fák, a csiripelő madarak, a folyóban versenyt úszó pontyok, és persze Jenny, a kutya. Csodálatos gyerekkorom volt, ahogy visszagondolok azokra az évekre, mintha valami szirupos amerikai mozit néznék. Látom magam a habos-babos, fidres-fodros ruhácskákban. Én vagyok a család szeme fénye, a tűzrőlpattant kislány, a mutogatni való baby, aki tanul, lovagol, jet-skire pattan, telente wellness-szállókban áztatja magát, nyaranta pedig hol a horvát, hol az olasz tengerparton mártózik meg a tengerben és az élet szépségeiben.

Kilencéves koromig tartott mindez.

Nem sok, igaz? Olyan, mintha a jóisten elhúzta volna előttem a mézesmadzagot. Mintha azt mondta volna nekem onnan fentről, a felhők közül, hogy látod, Niki, így is lehet élni, így is telhetnek a hétköznapok, saját lóval, jet-skivel, utazásokkal, jóléttel, gazdagsággal. Aztán ennek egyik pillanatról a másikra vége lett.

Alighanem sokkolt mindaz, ami akkor történt.

Miért volt olyan büdös izzadságszagú ez a sofőr? Miért nem jut eszükbe a férfiaknak, hogy valamilyen olcsó dezodort használjanak? Miért gondolják úgy, hogy még mindig a középkorban élünk, amikor a testszag nagyon is macsóssá tette a lovagokat? Kész röhej. De megyek tovább, megyek el innen, sietek, repülök az igénytelenség, a primitívség elől. Egy napsütötte, mediterrán országban másként látok majd mindent, másként gondolok vissza arra, amit láttam, átéltem. Mert brutális volt ez a váltás, gyerekfejjel aligha felfogható, feldolgozható. Egyik nap még jet-skiztünk Dunaharasztin a bányatóban, spriccelt körülöttünk a víz, én hangosan sikítottam az örömtől, az izgalomtól, a boldogságtól, kapaszkodtam az apámba, ültem mögötte mámorosan – másnap viszont költöznünk kellett. Elhagyni az otthonunkat, otthagyni a jólétet, a gazdagságot, az addigi életünket.

Az apám valójában nem is az apám volt.

De ezt csak jóval később tudtam meg. Úgy nőttem fel Csepelen, a Duna-parton, abban a szeretni való családi házban, hogy minden és mindenki a helyén van, az anyám nem dolgozott, mert nem kellett neki, nem volt rá szükség. Az apám mindennap jókedvűen jött haza, s azok a szavak, amiket akkor hallottam, hogy „ő valamilyen vállalkozó”, hogy „jól menő üzletember”, nekem nem jelentettek semmit. Nyolcvanhétben születtem, két esztendővel az úgynevezett rendszerváltozás előtt, s akkoriban még nem érdekelt különösebben Magyarország múltja, a körülöttem lévő világ, lefoglalt a babázás, a járókában való ugrabugrálás és a copfomba tett masnik színe. Két évvel később megszületett az öcsém, és mi így lettünk igazi nagycsalád. Apám Galamb hátán vágtatott szombatonként, én pedig Sába nyergébe pattantam. Ha mindezt meguntuk, hajóra szálltunk. A saját hajónkra. Volt két lovunk, egy Dunán száguldó motorosunk, és sok-sok pénzünk. De mondom, néhány pillanat alatt megváltozott minden, és mi egyik napról a másikra egy csepeli panelház garzonlakásában találtuk magunkat. Képzeld el a hercegkisasszonyt, a csaknem kétszáz négyzetméteres villa úrnőjét, amint egy sarokba vackol egy lakótelepi kégliben. Apám tönkrement, a vállalkozásai befuccsoltak, a pénz elfogyott, már nem voltak lovak, már nem volt hajó, már nem volt fényűzés.

A királylányból proli gyerek lett.

Egy a sok csepeli szegény családból származó kiscsaj közül. Ha jól emlékszem, sírtam. Napokig sírtam. Sábához beszéltem, a lóhoz, őt emlegettem, őt gyászoltam, és persze az addigi, rózsaszín felhőkkel díszített, tündérmesébe illő életemet.

Onnantól nem volt megállás.

Fölültünk egy szánkóra, én, anyu, az öcsém meg az apám, aztán csak csúsztunk lefelé. Egyre lejjebb. Egyik helyről a másikra költöztünk. Vándoroltunk, mint a muzsikus cigányok. Sehol nem volt maradásunk. Volt, ahonnan egyszerűen kitettek bennünket, mert nem tudtuk fizetni az albérletet, s olyan is akadt, hogy mi menekültünk el, mert borzalmas volt az az élettér.

Szóval az apám nem volt az apám…

Ezt nagyjából kilencévesen tudtam meg. Az édesapámat, az igazit, addig soha, egyetlenegyszer sem láttam. Egyszerűen nem volt kíváncsi rám. Anyu új társat, új párt talált, és én erre a férfira úgy tekintettem (és persze úgy is tudtam…), mint a vér szerinti apura.

Valahogy próbáltuk túlélni ezt a viharos, nehéz időszakot, és egyre nagyobb szükség lett arra, hogy segítséget kapjunk. Anyu jobb híján megkereste a nemző apámat, és egyszer csak ott ültünk egy étteremben, az anyám, a vér szerinti apám és én. Ott ültünk, feszengtünk, kerestük a szót, kerestük a hangot, és kerestük a megoldást. Anyám pénzt kért, segítségért könyörgött. Mindhiába. Figyeltem, lestem azt a férfit, akinek köszönhettem az életemet, és megdöbbenve láttam, mennyire hasonlítok rá, mennyire olyan vagyok, mint ő, külsőleg és talán a habitusában is. De nem sikerült az áttörés, nem sikerült közel kerülnünk egymáshoz. Ő nem adott pénzt, nem nyújtott segítő kezet.

Aztán a nevelőapám is eltűnt.

A válás alapjaiban rázta meg az amúgy is vékony pallón egyensúlyozó családot. Csoda, hogy nem zuhantunk a mélybe. Csoda, hogy az anyám nem került kórházba, pszichiátriára, nem kezdett el valamiféle hangulatjavító gyógyszert szedni, vagy mondjuk mandulalikőrt inni. Összekapaszkodtunk, az anyám, az öcsém meg én, és költöztünk tovább, akkor már csak hárman. Laktunk a keresztanyámnál, de úgy ám, hogy hármunkat egy öt (jól hallottad: öt!) négyzetméteres szobába kvártélyoztak be. Anyu a földön, szivacson, az öcsém és én emeletes ágyon aludtunk. Később laktunk a nagymamámnál, ő is befogadott, mert ő is aggódott értünk. Közben kerestük az igazi otthont, a családi fészket, de már nem leltük, sehol sem leltük.

Összeszámolni sem tudom, hány albérletben laktunk.

Hol Kispesten, hol Csepelen, hol a város szélén.

Aztán anyu egyszer csak írt egy kérvényt.

Aztán még egyet, és még egyet. Egy józsefvárosi önkormányzati lakásban laktunk akkor, bent „Csikágó” közepén, a „nyolckerben”, körfolyosós házban, ahol a budi nem a lakásban volt, hanem a folyosó végén.

Egy mindenkiért, mindenki egyért.

Jó vicc, ugye? Én, a hercegkisasszony vártam a soromra a vécé előtt, hogy a Gazsi, vagy a Rafael elvégezze a nagydolgát. Na szóval, anyu kérvényt írt, többet is a helyi önkormányzatnak, hogy akkor ezt a lakást hadd vegyük meg, hadd legyen végre újra saját otthonunk, olyan, amilyen, cúgos, szeles, de legalább a miénk. És megkaptuk, megnyertük, átírtuk, belaktuk.

Újra volt sajátunk.

Kár, hogy közben a lelkem megannyi sebet kapott, s nehogy azt hidd, hogy az elveszett, eltűnt gazdagság miatt. Hirtelen lett két apám, de egyik sem volt az igazi. Az egyik már, a másik még nem volt kíváncsi rám. Megbuktak mind a ketten, előttem aztán teljesen megbuktak. Pedig vágytam a szeretetükre, lestem volna a szavukat, a tanácsaikat, hogy miként is kell élni, a fiúkhoz, az élethez viszonyulni. Hiú ábránd volt. Anyu, az öcsém – aki ugye, aztán később kiderült, a féltestvérem – és én megvívtuk a magunk csatáit. A két apám, a két egykori csepeli futballista, akik annak idején egy csapatban játszottak, már csak tisztes távolból figyelték, hogy mivé leszek, mi lesz belőlem. Kaptam tőlük ajándékot karácsonykor, születésnapra, hol egy tusfürdőt, hol egy dezodort, amolyan kötelességből, de már egyikük sem jelentette azt, amit egy igazi apa jelent a gyermeknek. Előfordult néha, hogy valamelyikük elvitt edzésre, mert akkor már persze úsztam, róttam a kilométereket a medencében. Olyan is volt, hogy kedvesen szóltak hozzám, hogy figyelmesnek tűntek, de valójában messze voltak, messze jártak tőlem.

A lelkemtől. Most, sok-sok év távlatából visszatekintve a gyerekkoromra azt mondom, így volt ez jó. Ha marad Sába, ha marad a hajó, ha évente kétszer, háromszor útnak indulok Splitbe, Firenzébe, talán másként látom a világot, talán burokból figyelem mindazt, ami a Földön, a valóságban, a hétköznapokon történik. Soha nem felejtem el, talán nyolcéves lehettem, még ott laktunk Csepelen a házban, még hercegkisasszony voltam, amikor egyszer megszöktem egy fiúval. Nem volt ez nagy túra, nem mentünk el New Yorkig, de még csak Rómáig sem, csupán a közeli vidámparkig. Bementem azzal a sráccal az üvegfalú labirintusba, és sikoltoztam, ugráltam a boldogságtól, hogy ott, akkor az én akaratom dönt, a saját utamat járom. Néhány pillanatig tartott mindez, mert az üvegfalon túl megpillantottam a riadt anyámat és a mellette álló mostohaapámat (akit akkor még a sajátomnak hittem…), aztán, amikor kikászálódtunk a labirintusból, kaptam egy akkora fülest, egy óriási pofont, meg az apám néhányszor csak úgy a hatás kedvéért még jól seggbe is rugdalt, hogy tudjam, hová tartozom, s hol a helyem.

Hittem a családban – a család szentségében.

Talán ma is hiszek, talán ez lesz az, ami visszatérít, visszataszigál a normális útra. Mert ne legyenek illúzióid, addig, illetve eddig sok-sok minden történt velem, megannyi túlfűtött, olykor perverz kaland, szexuális kicsapongás, magamutogatás, sírás és nevetés.

Indul a gép.

Felszállok, és meg sem állok Barcelonáig.

Az úton, ameddig odaérek, mesélek neked arról, amit én már átéltem, amiről te csak álmodozhattál.

Előbb a ló, majd a lófasz!

Öveket becsatolni.