Körkép

2013

HARMINCHAT MAI MAGYAR ÍRÓ KISPRÓZÁJA

ÖSSZEÁLLÍTOTTA

KIRÁLY LEVENTE

MAGVETŐ

BUDAPEST

BABICZKY TIBOR

BÁNKI ÉVA

BARTIS ATTILA

BECK TAMÁS

BORBÉLY SZILÁRD

CSABAI LÁSZLÓ

CSAPLÁR VILMOS

CSENDER LEVENTE

CSERNA-SZABÓ ANDRÁS

DARVASI FERENC

DIMÉNY LÓRÁNT

DRAGOMÁN GYÖRGY

FEHÉR BÉLA

FEHÉR BOLDIZSÁR

GARACZI LÁSZLÓ

GRECSÓ KRISZTIÁN

HÁY JÁNOS

JÁSZBERÉNYI SÁNDOR

KISS OTTÓ

LÁNG ZSOLT

MAGYAR LÁSZLÓ ANDRÁS

MAGYARY ÁGNES

MAROS ANDRÁS

MÁRTON LÁSZLÓ

MÉHES KÁROLY

NÉMETH ÁKOS

PARTI NAGY LAJOS

PODMANICZKY SZILÁRD

POTOZKY LÁSZLÓ

SZEIFERT NATÁLIA

SZVOREN EDINA

TÓTH ÁGNES

TÓTH MARCSI

VÁRADI NAGY PÁL

VISKY ANDRÁS

VÖRÖS ISTVÁN

Az írások az alábbi lapokban jelentek meg:

Alibi, Bárka, Élet és Irodalom, Hévíz, Holmi, Jelenkor, Kortárs, Látó, Magyar Napló, Mozgó Világ, Műút, Népszabadság, Sikoly, Székelyföld, Új Nautilus

BABICZKY TIBOR

ZSILETT

A hatodik áldozatot június elején találták meg. Három taxis és két céges sofőr után most egy limuzinkölcsönző. A holttest egy foghíjtelken ült, a tűzfalhoz támasztva, srégen szemben a hajdani Danuvia fegyvergyárral. A kifogástalan öltöny és a kézzel varrott bőrcipő világított az elhanyagolt környezetben. Térdig érő gaz, a katángkóró kék virágai, eldobált sörösdobozok.

A helyszínelők már végeztek – se ujjlenyomat, se cipőnyom; semmi –, a nyomozást vezető tiszt pedig szótlanul bólintott. Az áldozat illett a mintába. Nagy adag nyugtatót kapott, intravénásan, aztán lenyomtak a torkán egy zsilettpengét. A holttest frissen megborotválva, mint a többi öt. Eredetileg – a rendőrség által megszerzett fényképek tanúsága szerint legalábbis – mindegyik áldozat szakállas volt. Tiszta munka, vér sehol, kivéve azt a keveset, ami a szájából kifolyt, miután lenyelte a pengét.

Az öregség szaga. Levendula, púder, pézsma és citrus. Kevés mentol. A rendőrtiszt a nagyapjára gondolt, az állványra tett zománcos lavórra egy régi ház fürdőszobájában. Ébenfa nyelű borotva. Egy halványzöld fémtubus. „Figaró” – gondolta. „Ez volt a neve.” Egyáltalán nem kifinomult illat, mégis harmóniát áraszt. Egy letűnt világ rendje.

Esteledett. A nyomozó felnézett az égre. Eszébe jutott egy történet, amit még gyerekkorában hallott, a világnagy óriásról, aki felakasztja az újholdat az égre, a régit pedig csillagokká vagdossa szét.

Lassan elsétált a helyszínről, végig a gyárépület oldalában. Az utcasarkon egy kisbolt, előtte zöldségesstand. A citromok világítottak a mélyülő estében. A rendőrtiszt vett egy doboz Camelt, rágyújtott, és azon töprengett, hogy egy ilyen sorozat véget érhet-e. Amikor a kérdést megfogalmazta, már tudta, hogy butaság. Vége lesz. Mindennek vége szakad egyszer.

*

A férfi a kapuban állt és cigarettázott. Felizzott a parázs. Már régóta nem esett jól neki a cigaretta. Marta a füst a torkát. Azon gondolkozott, hogy ez a fájdalom – legyen mégoly jelentéktelen – valóságos-e.

A valóságot csak mint testet volt képes elképzelni; mindegy, hogy élő vagy élettelen. Legyen hegy. Vagy ember. Tiszta forma, pillanatnyilag létező. A többi nem számít. Az időt úgysem érdekli az idő. Hogy a hegyet repedések hálózzák be, barlangok tátognak, búvópatakok kanyarognak. A testben meszes érfalak, lyukas gyomor, növekvő sejtcsomók. Kívülről stabil és szép. Egész. Végül összedől, beomlik, nem marad belőle semmi. Mindegy, hogy kő vagy hús. Hogy ezer évbe telik vagy kettőbe. Az időt nem érdekli az idő. A mélység, a takarásban lévő rész eleve sötét. De ez a sötétség csak akkor válik láthatóvá, amikor a romlás már visszafordíthatatlan.

Ha a valóságra gondolt, a férfinak mindig a kappanháj jutott eszébe.

Mennyi szánalmas emberi roncs. Mennyi lustaság. Mennyi semmibe tartó mozdulat és szó. Emberek és házak. A házaik. Kívülről szép.

Felnézett a szomszéd ablakára. Sosem látta még az embert, csak a borízű hangot hallja minden szerdán és pénteken. Nőket hoz ide, mindig mást. Néha többet is egyszerre. Nem kurvák. Fűzi őket, általában sikerrel. A popzene esztétikájáról beszél, majd hirtelen témát vált, és áttér a női seggekre. Végül becsukja az utcára néző ablakot, elhúzza a függönyt. Másfél-két óra csönd. Este tizenegy körül elhajtja a nőket, fél órával később ő is távozik. A férfi átpöckölte a csikket a kapu fölött. Mindjárt tizenegy óra. Péntek. Két nő billegett elő a szomszéd lépcsőházból. Nevetgéltek. „Ez eléggé fájt” – mondta az egyik. „Nekem is” – válaszolt a másik. Nem volt a hangjukban érzelem, mintha csak az időjárásról beszéltek volna. Üres nevetésük hangja elhalt, ahogy befordultak a sarkon.

A szemközti járdán egy kutyát sétáltató pár. Szőke nő, oldalán kopasz fiú, trikóban. A nőből ömlött a szó. Az a rengeteg „És akkor…”-ral kezdődő mondat. A hangjában felháborodás, nem is emberi, inkább egy állaté, amelyik nem érti, miért bántják. Érdektelen. A férfi hirtelen együtt érzett a kopasz fiúval. Hallgatni. Vagy mert meg akarunk szerezni egy nőt, vagy mert már belenőtt az életünkbe; mert félünk, hogy elveszíthetjük, vagy mert lemondtunk róla.

Azt mondják, a férfiak állatok. Esznek, isznak, basznak, háborúznak. Tény. És aki csak piszkálja az ételt, szédeleg egy pohár sörtől, egy idő után már baszni sem akar, és hátba szúr, miközben megölel, az milyen állat? „A nők még az erőszakos halált sem érdemlik meg” – gondolta.

*

A rendőrtiszt hátradőlt a kanapén. Előtte a dohányzóasztalon egy palack Ardbeg. Alig lötyögött egy kevés az alján. Sokáig állt, nem az igazi. Üvegből ivott, nem talált tiszta poharat, és még ahhoz is erőtlennek érezte magát, hogy elöblítsen egyet. „Ez tényleg a legalja” – gondolta, és elindította a CD-lejátszót. A hangfalakból a Hot Water Music legutóbbi albuma szólalt meg. Harmadik szám. „State of Grace”.

A nyomozó szinte sosem szólalt meg. Maga elé mondott néha egy-egy mondatot, otthon, egyedül. De az is leginkább káromkodás volt. Rengeteget dohányzott. A kollégái szép lassan megtanultak olvasni a „füstjelekből”. Ha a szívére vett valamit, mindig a szája bal sarkában szívta a cigarettát. Ha nővel volt előző éjjel, középen. Egyszerű hétköznapokon a jobb oldalon. Ha valamiben elmélyedt, vagy éppen ha feloldódott, jobb kezében, a mutató- és a középső ujj második és harmadik ujjperce közé szorította a füstszűrőt. Ha unatkozott vagy menekült volna egy szituációból, egészen az ujjbegyek végével tartotta a cigarettát. Ha fontos döntést hozott, hüvelyk- és mutatóujja között szívta a slukkokat, a többi ujjával sátrat vonva a cigaretta fölé. Amikor az italra gondolt, öntudatlanul is bal kézzel dohányzott.

A nyomozó hátradőlt a kanapén, előkotorta a zsebéből a cameles dobozt, és meggyújtott egy harmonikává gyűrődött szálat. Kesernyés, fűszeres füst. Kortyolt az üvegből. Tőzeg, dohány, jód, hínár és tengeri só íze. Meg az alkoholé. Felvett egy könyvet az asztalról. Egy olasz írta, egy másik tengerről. „Milyen másik? Még az egyiket sem láttam soha” – gondolta. „A dolgok nincsenek sem jól, sem rosszul, Carlo, de meglakolnak ezért a közönyért” – olvasta. A cigaretta végigégett. Ki sem vette a szájából, a nadrágja és az inge teliszóródott hamuval. Nem söpörte le. Maga sem tudta, mit jelent ez. Talán, hogy nem érdekli. Talán, hogy fáradt. Talán, hogy nem érdekli, hogy fáradt. A szám közben véget ért, a lejátszó ugrott a következőre. Kezdődött a „Drown in It”.

*

Az apám nem tanított meg semmire. Se úszni, se focizni. A teniszt szerette. Teniszezni se. „Viselkedj rendesen” – mondta mindig. Mindkét szó képlékeny volt. Nem tudtam, mit jelentenek pontosan. Apám még arra sem vette a fáradságot, hogy legalább ezt elmagyarázza.

Apám nem tanított meg borotválkozni. Pedig borbély volt. Műhely, frekventált helyen. Emlékszem a telefonállomásra – piros ragyogás – az ajtón belépve balra. A levendula és a mentol illata. Apám néha mesélt a munkájáról. Reggel hatkor már kezdődött a műszak. Taxisok, magánsofőrök meg a pártszékház alkalmazottai. Ölükben a friss napilap, szájukban cigaretta, előttük egy gőzölgő csésze rumos kávé. „Sir Géza bácsinak” hívták viccelődve.

Apám sosem tanított meg borotválkozni. Hogyan kell az arcbőrt előkészíteni, mi a jelentősége a száliránynak, mennyit számít a penge minősége. A halála után megtaláltam: egyiptomi pengét használt, Lord márkájút. Végignézte, ahogyan lenyúzom az arcomat egy eldobható borotvával. Szakállat növesztettem. Most pedig gyakorolnom kell. Aztán megállnom az Úr előtt, csupaszon, ahogyan születtem. Mindent sajnálok, csak az életemet nem.

*

A bejelentés június 6-án, délelőtt 11:59-kor érkezett a kapitányságra. A szagra panaszkodtak a szomszédok. „A hetedik” – gondolta a nyomozó, amikor beszállt a kocsijába.

Az áldozat a kanapén ült, meztelenül, előtte az asztalon egy kávéscsésze és egy újság. A hamutartóban egyetlen csikk. Fehér füstszűrős, mentolos Marlboro.

– Ő az emberünk – mondta a helyszínelők vezetője. – Még búcsúlevelet is hagyott. Azt írja, mindent sajnál, kivéve az életét. Nyugtatónak nyoma sincs. Megborotválkozott, aztán lenyelt egy pengét. Nagy önuralom kellett hozzá.

A rendőrtiszt az áldozat arcát nézte. Aztán közelebb hajolt. Pontszerű vérzések a bajuszvonalon és az áll alatt.

Csak a saját arcával nem bírt. Csak az nem lett tökéletes.

BÁNKI ÉVA

NEM FÁJ, AMIT MEGSZELÍDÍTENEK

Napok óta maradékot evett. A hűtőben talált szalámivégek mellé egy kis kekszet, kockacukrot, és esténként megivott két-három pohár citrompótlós vizet. Már hetek óta nem volt pénze. És hogy minden még rosszabb legyen, herpesz hasogatta a szája sarkát. Egy csúnya, láthatatlanul növő seb.

De nem fáj annyira, amit megszelídítenek. Herpesz, herpeszke, az én herpeszem, dúdolta délután, és a dzsekijét összehúzva besurrant a pékségbe. Nagyon éhes volt, zsemlét akart, legalább egy zsemlét, egyetlenegyet. De rossz ajtón lépett be, a tömeg előrenyomta, és már mennie kellett, befelé, az áruházba, ahova a nyilak mutatták. Zsófi felsóhajtott – szerencsére ideje mindenre volt –, és gyorsan fogott egy kosarat.

Ám ő nem sétált, nem úgy sétált, mint aki… Mert akinek nincs pénze, az oldalazva jár, mint aki lopni indul. Előbb banánhalmok, aztán konzervhalmok közt kóválygott, de szerencsére bent, az áruházban is tartottak pékárut. Odaoldalgott a szeletelt kenyerekhez, belegyömöszölt egy zsemlét a nejlonzacskóba, és ekkor látta meg a szottyadt, akciós fánkokat. Elkenődött cukormáz, töredezett cukorbevonat, 55 Ft – spórolósoknak  is megéri.

De nem Zsófinak. Zsófi mégis elkezdett számolni.

Nem a pénzt számolta, hanem a fánkokat. Egy, kettő, három; és már érezte, hogy a számok közönséges ízekké változnak, a szikkadt csokimáz elroppan a szájában, lassan megadja magát és szétolvad. A gyomrában izgatott bizsergést érzett. A kosarával odasétált a hűtőpulthoz. Megszámolta a pizzákat is, négy, öt, hat, választott melléjük egy csomag túrógombócot, egy gesztenyemasszát, végül egy doboz fagylaltot is, hét, nyolc, kilenc, mert gondolni kell a holnapra… Végül nagy darab sajtokat számolt össze, és az egészhez hozzácsapott egy kis kaviárt is.

Ennyi mindenre inni kell, úgyhogy odasétált a gyümölcslevekhez.

A pénztárnál kifizette a zsemléjét, és átsétált a szemközti drogériába. Fuldoklott az idő, mikor elindult, de most a nap – mintha csak kikívánkozna a felhői mögül – rátartin ragyogott.

Zsófi régebben is sokat számolt. Kislány korában ült az íróasztalánál, és számokat írt egy kockás füzetbe, szépen, sorban, egymás alá. A számok még nem jelentettek pizzákat, fánkokat, még kristálytiszták, érinthetetlenek voltak, és ő élvezte, hogy míg lassan-lassan múlik a délután, a füzetében a számok gyűlnek, dagadnak. Ha felszólították az iskolában, a számaiba menekült. Leülni, mondta a tanár, ötvenhárommillió-ötszázhuszonkilencezer-nyolcszázhatvanhat, mormolta magában Zsófi. És jó volt, hogy minden napra egy kicsivel több szám jutott – nemcsak több szám, hanem kicsivel több reménység, kicsivel több hatalom. Ám egyszer csak megroppant a számegyenes: Zsófi addig számolt, míg megnyert egy futóversenyt, aztán megnyert egy másikat, végül még egyet, és a hatodikban már egyre jobban tanult, haladt előre, akár a többiek. A számolós füzet, ahova régen a millióit írta, elveszett.

De mintha most visszatérnék a régi neurózisomhoz, töprengett. Nincs munka, nincs haladás, nincsenek fiúk, és még a lakást sem tudom fizetni. Virtuális kielégülés, paranoia, kényszerneurózis, tudathasadás, mondogatta a fürdőszobában. De kényelmesen lezuhanyzott, és olyan jóllakottan járt-kelt fel-alá, mint a farkas, akinek köveket varrtak a hasába. Hiába, no, eltelítődtem: pizzák, fánkok, túrógombóc, meg az a kis kaviár. Kész, végem, gondolta, de semmi kétségbeesést nem érzett. Remekül aludt – mint régen, felhúzott térdekkel –, másnap pedig hajat mosott, levágta a körmeit, beáztatta a zoknijait. Az anyja fizikatanár volt, úgyhogy Zsófi egész gyerekkora a józan ész dicséretében telt el: legyen magadhoz való eszed, mondták, ha ábrándozni akart egy kicsit. Az anyjának már az akupunktúra is gyanús volt, nem beszélve a bölcsészetről és a pszichológiáról. Merthogy a szülei nem ábrándoztak, csak számoltak, hogy kínkeservvel előkaparhassák Zsófi tandíját, a „józan észre valót”.

Mondta, mondogatták, nyögte Zsófi, és kicsavarta a zoknikat. Egy barátja lakásában lakott, aki a legjobb barátja barátnőjéhez vagy a legjobb barátnője barátjához utazott el Angliába – így valahogy. De még tizennyolc nap. Zsófi pontosan ennyi ideig maradhat.

Gyorsan megcsinálta a haját, és indult nézelődni. De előtte megnyalogatta a száját, a sima, jóllakott húst – mert csodák csodája, eltűnt a herpesze.

Tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc. Már nem elégedett meg a lejárt szavatosságú tejberizsekkel, az óriás túró rudikkal, a sárgára festett pudingokkal, amikért néhány napja majd elepedt. Most valami igazabbra vágyott. Húsz, huszonegy, huszonkettő, huszonhárom. Sajtra, sonkára, gyümölcsökre. És persze fel is kéne öltöznie. Amióta apa meghalt, tönkrementek a trikói, amúgy is mindene szétfeslett, kellene már egy rendes pizsama is.  És egy jó cipő, mert olyan elveszett, olyan elkárhozott érzés lyukas cipőben ténferegni! Nem egy cipő, hanem mindjárt kettő, huszonhét, huszonnyolc. És mi lenne, ha az egészhez hozzászámolna egy komoly ébresztőórát is? No de mi történne, ha egyszer meghívnák vendégségbe? Én nem kérek semmit, magyarázná a háziasszonynak, jóllakom azzal, ha mindent összeszámolok.

Komoly ébresztőórához komoly táska kell, a komoly táskához pénztárca, a pénztárcához esernyő – olyan esernyő, amit ha ottfelejt az ember, akkor sem kell szégyenkeznie. Van egy esernyőzöld szín, finom, tompa, de mégis határozott zöld, Zsófi már régen vágyott egy ilyenre. Esernyőhöz persze esőkabát is kell, végül egy jó, strapabíró dzseki.

Késő délután már megrettent, hogy nem éhes, még mindig nem éhes. Csak lebeg fel-alá az üzletekben, mindenhol az esernyőt keresi, azt a szép esernyőzöldet, és próbálja a tárgyakat fejben tartani: sál, trikók, egy hálóköntös, negyvenegy, negyvenkettő, negyvenhárom. Talán le is ülhetne egy padra, és felírhatná a noteszébe a számokat? Felrémlett előtte a bátorságot jelentő 53 529 866, de csak legyintett.  Azok a számok még nem jelentettek semmit, csak továbblöktek egy pillanatot, mert amikor gyerek volt, nem volt mit megszámolni. Most viszont úgy ragyog ez a bevásárlóközpont, mint egy hatalmas, kivilágított ékszerdoboz.

De nyolc óra is elmúlt, indulnia kellett. A Westend előtt könnytelen, borzongató szél söpört végig – október vége volt, az ősz már a várossal háborúzott. Ám Zsófi egy csöppet sem fázott, a szél szinte átemelte a házak fölött, jóleső forróságot érzett, mintha csak a boltokban összeszámolt pulóverek melegítenék. Talán tényleg így van, suhant át Zsófin, hiszen az emberek nemcsak dzsekit vesznek, hanem márkát, és nemcsak esernyőt, hanem esernyőzöldet is. Minden tárgyat körülleng valami titokzatosság, és ő most nemcsak a varázsukat érzi, hanem a melegüket is.

Téveszmék, neurózis, valami hasadásos… gyógyíthatatlan, borzasztó… Pár nap, és úgyis összecsuklom majd az éhezéstől. Az arcom az összeszámolt krémektől ragyogni fog, de hát ilyenek a gyógyíthatatlan paranoiások – kár ezért a szép lányért, mondják majd a mentősök. De most hiába próbálta a két nappal ezelőtti nyomorúságát maga elé képzelni, már alig emlékezett arra a lányra, aki egy szikkadt zsemléért besündörgött az áruházba, és oldalazva járt, mint aki lopni készül.

A trolibusz röpült, az éles szél elfújta a gondokat. A püthagoreusok vajon nem a számokkal kerítették a hatalmukba a világot? Hódítók voltak, világhatalomra törő hadvezérek, pedig egész életükben csak kavicsokat tologattak. Számok: egész számok, természetes számok, pozitív egész számok, növekvő pozitív egész számok, növekvő sorok. A számokkal egy kis győzelmet aratunk a dolgok végessége felett. Senki nem képes minden számot sorra venni, de bármelyiket könnyedén felírhatja, mégpedig tíz jellel.

Amit megszámolunk, az a mienk.

Zsófi a saját elszánt, rajongó arcát figyelte a trolibusz üvegében. Kösz, jól vagyok. Még soha nem éreztem magam ennyire pompásan.

De az anyját nem volt ilyen könnyű a telefonban megnyugtatni. Mért csatangolsz annyit, mért nem jársz interjúkra, figyelni kell, résen lenni, hátha bejön valami… De te elszalasztod, mert nem vagy komoly, te nem vagy résen, nem jársz utána… Csak várod a sült galambot! Hát meddig tudunk mi támogatni…?

Piff-puff.

Anya lerakta, de Zsófi mosolygott. Egyetemista korában is dolgozott, mosodában, nyomdában, bölcsődében, két hétig egy pókerklubban is. Hisz mindez elvi kérdés volt – anyja akkor utalta át a „józan észre valót”, ha Zsófi már bizonyított. Sok kicsi sokra megy, szemesnek a világ, aki korán kel, aranyat lel. Mi lesz abból, aki csak éjjel-nappal ide-oda csatangol – bár az esztétika és történelem szak anya szerint rosszabb a buliknál és a ténfergésnél is.

Meglesz a nagy arcod, és mire mész majd vele.

Számolni is otthon tanult meg. Anya képes volt egy téves villanyszámla miatt a területi képviselőig vagy akár az ombudsmanig futni… Mert futott, mindig futott, egyre csak intézkedett, hogy a pénzekből valamit visszaszámoljon. Perelt a közös képviselővel, perelt a gázóraszerelővel. Csökkenő sorozatok, kilencvenhat, kilencvenöt,  kilencvennégy, kilencvenhárom… A számokat a vágyak írják, mindig a vágyak, gondolta Zsófi, nem az ész, hanem a szív.

Ha már így van, megpróbált mindennek utánaolvasni: kabbala, számmisztika, püthagoreusok, számelméletek. Olvasott a híres michigani ikrekről, akik értelmi fogyatékosak voltak, de fejben nyolc-kilencjegyű prímszámokat adtak össze, igaz, ők nem számoltak, csak látták a prímszámokat. Ám Zsófi utálta a prímszámokat. Meddő, haszontalan lényeknek tartotta őket, az eleven számok közé bökött rozsdás szögeknek, akik soha semmit nem éreznek… De hát mit számított Michigan vagy a számrendszerek, ha ő bele volt szorítva a saját idejébe.

Eltelt öt nap, és semmi sem változott, csak a legválasztékosabb holmik közt kóválygott. Most is csak azért jött a Mammutba, hogy azt a különlegesen finom esernyőzöldet megtalálja. De ha már itt van az ember, ha már fel-alá járkál egy üvegpalotában, akkor más színt, más árnyalatot is megtalál. Akár könyveket is – mert alig hihető, hogy a világot birtokba vevő görög filozófusok bugyikat vagy trikókat számolgattak volna.

De hogyan tulajdonítsa el a könyveket? Ha megszámolja őket, akkor az összes mondat, az összes adat, az összes szereplő átköltözik a fejébe? A szüzsé, a jelentés, a fabula? És ha az egészhez hozzáad egy kínai szótárat? Akkor mi történne? Átáramlana a kínai nyelv a fejébe?

Vakmerőn villogtak felé a gúlákba rakott könyvgerincek.

– Miben segíthetek? – lépett hozzá egy eladónő.

Zsófi végighúzta a kezét a saját combján. Ez a mozdulat mostanában mindig megnyugtatta: nyúlánk testén úgy feszült a farmernadrág, mint a lakkbevonat. Megvetően elmosolyodott, és – ámbár még soha nem érezte ilyen jól magát – mégsem mert a könyvek közelébe menni.

– Azt hiszem, nem itt kéne lennem – mondta, és sarkon fordult.

Mért szórakozzon a könyvekkel, mikor megszámolhatná magának az embereket is. Azt a finom urat ott! Vagy akár azt az életuntan sétálgató, vörös hajú, peckes nőt! Mindene drága, mindene válogatott, mindene vadonatúj, és úgy jár-kel mégis, mintha megvetné az egész bevásárlóközpontot. Hát nem olyan emberek ők, akiket szeretne közelről ismerni. Hirtelen rápillantott egy szeplős, zöld fülbevalós lányra, és mikor egy vonalba ért vele, kimondta, kilencvenhét. Gyorsan elfordult, de akárhogy sietett, érezte a lány megbántott tekintetét: mintha csak miatta jött volna a Mammutba, egyes egyedül Zsófi miatt, de ő mégsem hajlandó őt fölismerni.

Megijedt és rohanni kezdett. Az áruház túlsó végén lezuhant egy padra, és beírta a füzetébe: zöld fülbevalós lány – kilencven.

Ilyet máskor nem szabad, intette magát, de micsoda íze volt a győzelemnek!

Ma este mindent akart.

– Úgy nézel ki, mint egy képregényhősnő – szólította meg egy langaléta fiú. – Szép vagy. Úgy ülsz ott, mintha ellenőrizni akarnád az egész áruházat.

Zsófi felkapta a fejét.

K. K., ez a langaléta fiú nagyon nagyfiú volt az egyetemen, neki nem is volt szokása csak úgy üdvözölgetni azokat, akikkel véletlenül összeakadt. Ami azt illeti, ők még sohasem beszéltek négyszemközt egymással.

– Nahát! Szia!

A nagy üdvözlés közben látta, hogy K. K.-nak gusztustalanul korpás a gallérja.

–  Jó neked, Zsófi, te már biztos, hogy megtaláltad magad.

Talán behívtak valahová, talán kinéztek, talán felvettek állandóra. Te jó Isten, nyolc napja nem ettem! K. K. irigykedve, bátorítón hunyorgott rá – mért is ne? Nemcsak a nadrágja, a cipője, a dzsekije volt vadonatúj, hanem a körme, a haja, az arca, de még a mosolya is. Igen, úgy ül itt, mint aki kihúzta a legjobb tételt. No de erre vágytam-e? Akárhogy is, most nem K. K.-ra volt szüksége. Ő hiba volt a sorozatban, az élő, lélegző számegyenesen, egy ronda, magányos kis prímszám. Kilencvenegy, mondta magában.

– Mesélj magadról! – nógatta K. K. És bár mindig halaszthatatlan dolga volt, sőt örökké izgatott rohanásszag vette körül, most leült mellé. – Na, mondd, hogy csináltad.

– A kocogás elűzi a depressziót. Kitágítja, felszabadítja… Felszabadítja a vérereket, kitágítja az endorfint, te is tudod…

Ócska kis megjegyzés volt, de K. K. lelkesen elnevette magát. Ám mielőtt elindult volna valamelyik halaszthatatlan dolgára, még kérlelte Zsófit, hogy jöjjön el, menjen el, nézze meg, hívja fel… Van valami csütörtök délután, egy komoly dolog, egy egészen komoly hely, amit Zsófinak is látni kell.

Aztán mintha a hátuk mögött eltörtek volna egy poharat, nem volt miről beszélgetni tovább. A Nagy K. K. az izgalomtól korpás gallérjával elsietett.

Zsófi körül sziporkáztak a fények. De ő most már csak a saját körmén éktelenkedő foltot figyelte. Egy hiba, az első hiba, mióta csak számolni kezdett.

Mintha egy kitalált történet – amit nem vitt magával a könyvesboltból, amit az áruházban hagyott a többi történet közt – lassan a vége felé közeledne.

Van még nyolc napom, hogy állást keressek. Nyolc napom, hogy megfordítsam az egészet.

Felvette a hátizsákját, és nyugodtan útnak indult.