Tűz

MATS STRANDBERG

SARA B. ELFGREN

Tűz

Geopen Könyvkiadó

2013

A mű eredeti címe:

Eld

Copyright © Sara B. Elfgren and Mats Strandberg 2012 by Agreement with Grand Agency

Hungarian translation © Péteri Vanda, 2013

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2013

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Szöllősi Adrienne

Design és belső illusztrációk: Pär Åhlander

Borítóillusztráció: Kim W. Andersson

Térkép: Karl Johnsson

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978 615 5331 12 1

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

I

1 fejezet

A magas ablakokon keresztül beömlik a napfény, és felfed minden régi maszatot a fehér szövettapétán. A padlón ventilátor áll, lassú mozgással fordul hol erre, hol arra. A szobában mégis elviselhetetlen a meleg.

– Hogy telt a nyár?

Jakob, a pszichodoki sortot visel. Hátradől a barna bőrfotelben.

Linnéa nem bírja ki, hogy ne küldjön felderítő szondát a pszichológus gondolatai közé. Azonnal észleli, hogy a férfinak kellemetlenséget okoz az ülés közben a combjához tapadó bőrkárpit, s hogy őszintén örül annak, hogy újra találkoztak. Linnéa visszavonulót fúj. Kicsit el is szégyelli magát.

– Semmi extra – feleli a kérdésre, magában pedig azt gondolja: iszonyatosan kemény volt.

A Jakob háta mögött lógó bekeretezett poszterre függeszti a szemét. Az üveg alatt pasztellszínű geometrikus formák. El nem tudna képzelni ennél semmitmondóbb látványt, s azon tanakodik, vajon szándékosan akasztotta-e oda Jakob.

– Történt bármi különleges, amiről szívesen beszélnél? – kérdezi a pszichológus.

Előbb talán tisztázzuk, hogy mi számít különlegesnek, gondolja Linnéa, és a férfi kopaszra borotvált feje fölött lebegő kék háromszögre mered.

– Nem nagyon.

Jakob bólint, nem szól többet. Amióta Linnéa felfedezte, hogy gondolatolvasó, néha úgy érzi, mintha szelídített formában Jakob is birtokában lenne az ő képességének, és valamennyire belelátna a fejébe. Mindig tudja, mikor kell elhallgatnia oly módon, hogy Linnéának kedve támadjon a meséléshez. Ő persze legtöbbször ellenáll, de most ömleni kezd belőle a szó.

– Összevesztem az egyik barátommal, ha lehet ezt mondani. Vagyis igazából egyszerre többel.

Linnéa az egyik lábán hintáztatni kezdi a brazil papucsát. Utálja a papucsokat, a szandálokat, de ezt a rohadt meleget nem lehet másban elviselni.

– Mi történt? – kérdezi Jakob semleges hangon.

– Volt egy titkom. Olyasmi, amiről a többieknek is tudniuk kellett volna, ehelyett elhallgattam előttük. Aztán mikor végül elárultam nekik, iszonyúan megharagudtak rám, amiért nem mondtam el korábban. Azóta nem bíznak bennem.

– Szeretnéd felfedni ezt a titkot?

– Nem.

Jakob csak bólint. Linnéa pedig elképzeli, mi maradna a pszichológus higgadt profi stílusából, ha elmondaná neki az igazságot. Fix, hogy Jakob az elején el se hinné neki. Azután elmesélné neki, hogy mielőtt megtanulta volna szabályozni a képességét, előfordult, hogy akarata ellenére belelátott a gondolataiba. Innen tudja azt is, hogy Jakob múlt ősszel megcsalta a feleségét az egyik kollégájával. Ez Jakob legsötétebb titka.

Biztos megrémülne. És onnantól kezdve mindig félne a jelenlétében. Ahogy a Kiválasztottak is.

A tanévzáró után néhány nappal elárulták a titkaikat egymásnak. Minoo elmesélte az iskola ebédlőjében töltött éjszakáról az igazságot, beszélt a fekete füstről, melyet rajta kívül senki más nem látott, mely belőle és a démonoktól megáldott Maxból gomolygott elő. Anna-Karin elmondta, hogy a mamája az őszi félév elejétől a félév végéig a varázsereje hatása alatt állt, és bevallotta azt is, milyen messzire jutott Jarival. Súlyos titkok, ám egyik sem volt ahhoz mérhető, amit Linnéának kellett beismernie, hogy képes mások gondolataiban olvasni, és hogy majdnem egy éve a birtokában van e képesség, miközben egyetlen szót sem szólt róla nekik.

A vallomását követően minden megváltozott. A nyár folyamán rendszeresen összejártak, hogy mágikus képességeiket gyakorolják. Linnéa már az elején észrevette, hogy a többiek kerülik a tekintetét. Vanessa alig szólt hozzá egész szünet alatt. Ha Linnéa erre gondol, olyan érzése támad, mintha valaki egy fegyverré átalakított, pengeélesre csiszolt elektromos habverőt nyomna át a mellkasán, és széttrancsírozná vele a szívét.

– Hogyan reagáltál a dühükre? – kérdezi Jakob.

– Próbáltam mentegetőzni. De közben tökre megértettem őket. Vagyis… Szóval az biztos, hogy a helyükben én is baromira begurultam volna.

– Miért nem mondtad el nekik a titkodat korábban?

– Tudtam, hogy édes mindegy, mikor mondom el, mert úgyis teljesen kilesznek tőle.

Na, itt van megint ez a pszichológushallgatás. Linnéa tekintete a lábára tapad. A feketére festett körmeit bámulja.

– És valahogy jól is esett egy kicsit – folytatja aztán.

– Mi esett jól?

– Fölöttük állni, például.

– Megterhelő lehet másokat beengedni az életünkbe. Igazán közel engedni őket magunkhoz. Néha az egyedüllét érződik a legbiztonságosabb megoldásnak.

Linnéa képtelen visszatartani a nevetését, úgy robban ki belőle, mint egy tüsszentés.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezi tőle Jakob.

A lány felnéz, meglátja a pszichológus szelíd mosolyát. Mit tudhat ez egyáltalán az egyedüllétről? Nem arról az egyedüllétről, amikor éppen mindenkinek más dolga van aznap este, vagy arról, amikor az ember neje elutazott egy konferenciára. Hanem arról, amelyik akkora fájdalmat okoz, hogy az ember érzi, amint atomjaira hullik a teste, s elkezd feloldódni a hatalmas Semmiben. Olyan egyedüllétről, amikor kénytelen vagy felordítani csak azért, hogy hallhasd, hogy még létezel. Olyan egyedüllétről, amikor senkit sem érdekelne, ha esetleg eltűnsz.

Beugrik a lista. Mióta Linnéa az eszét tudja, mindig ott volt a fejében ez a lista. A Kit érdekelne, ha meghalnék? lista. Egyetlen stabil név sem szerepel rajta, mióta Eliast meggyilkolták.

Jakob nyilván megértette, hogy nem áll szándékában válaszolni a kérdésére, mivel most témát vált.

– A nyári szünet előtt azt mondtad, hogy találkoztál valakivel, aki iránt gyengéd érzelmeket táplálsz.

Megint itt van az a gyilkosan éles habverő.

– Annak vége – hangzik a hazug válasz. – Idővel túl sok komplikáció jelentkezett.

Hinta-palinta, a papucs tovább hintázik Linnéa lábán, aki igyekszik elkerülni, hogy Jakob szemébe nézzen.

A férfi további kérdéseket intéz hozzá, ezekre gépies válaszokat kap – Linnéa hol igazat mond, hol inkább füllent egyet.

Annyi mindent nem mesélhet el a pszichológusnak: „A világ nem olyan, amilyennek képzeled. Tele van mágiával. És Engelsfors lesz a központja egy dimenzióhatárokon túl zajló nagy háborúnak. A jó és a rossz harcának. Én és még néhány csaj a suliból megvívunk a démonokkal. Ja, bocs, azt elfelejtettem mondani, hogy boszorkány vagyok. Egy kiválasztott. Akinek le kell győznie a gonoszt, és meg kell állítania az apokalipszist. Van esetleg bármi kérdésed ezzel kapcsolatban?”

Ezenkívül ott van még egy csomó nem mágikus titok, amelyeket Jakob sosem tudhat meg: „Elias halála után többször lefeküdtem Jontéval, vele bizony, a régi dealer haverommal, és persze, rendszeresen együtt szívtunk. De aztán abbahagytam, soha többé nem fordul elő. És éppen elég felelősségtudattal rendelkezem ahhoz, hogy saját lakásom lehessen, ebben egy percig nem kételkedtek, ugye, se te, se a szocmunkás Diana, igaz?”

Ha mindezt elárulná, azonnal mehetne vissza a javítóintézetbe. Vagy új nevelőszülőkhöz. És azok nem olyanok lesznek, mint Ulf és Tina. Akik sosem próbálták átgyúrni őt, hogy más legyen belőle, mint aki valójában, sosem akartak tökéletes családot játszani. Kapásból felfogták, hogy Linnéa hosszú évekkel azelőtt kinőtte már a gyerekkort, talán nem is volt soha gyerek. Ha nem jut eszükbe, hogy Botswanába menjenek és alapítsanak ott egy iskolát, szívesen velük maradt volna.

– Na és milyen érzés, hogy kezdődik az iskola? – szólal meg Jakob. Linnéa rájön, milyen régóta ülhetett némán a férfival szemben.

– Oké minden.

– Sokat gondolsz Eliasra?

Linnéa néha teljesen elképed, milyen fájdalmat okoz még mindig, amikor valakitől Elias nevét hallja.

– Naná – dohogja, bár pontosan tudja, hogy Jakob nem akart neki rosszat. – Mindennap gondolok rá. Különösen ma.

– Miért pont ma?

A hiány lüktetve sajog Linnéa mellkasában, minden erejét össze kell szednie, hogy el ne sírja magát.

– Ma van a születésnapja.

Jakob bólint, együttérzéssel néz a lányra. Linnéa gyűlöli emiatt. Nem akar olyan ember lenni, akit mindenki csak sajnál. Tudja magáról, hogy egy romhalmaz, de utálja, amikor mások tekintetében megcsillan a leplezetlen vágy, hogy legszívesebben azonnal elővennének egy pillanatragasztót, s addig rakosgatnák, míg helyére nem illesztik minden apró darabkáját, hogy végül elhiggyék róla, hogy most már ép és egészséges.

Linnéa újabb szondát bocsát útjára, és rájön, hogy Jakob csupa várakozás, hogy a férfi úgy gondolja, sikerült közel kerülnie hozzá, és Linnéa nemsokára megnyílik előtte, és beszélni fog neki Eliasról.

A lány bosszúból néma csendben üli végig az utolsó tíz percet.

Hiányzol. Nem akar elmúlni. Talán csak valamivel kevésbé fáj.

Borzalmas, hogy az utolsó találkozásunkon veszekedtünk. De annyira nyugtalanított, hogy mi lehet veled. Ma már azt hiszem, értem, hogy min mentél keresztül. Hogy te is kezdtél felfedezni magadban valami újat és megmagyarázhatatlant, pont mint én.

Én akkor azt hittem, hogy kezdek bedilizni, te biztosan ugyanígy éreztél. És mennyire meg lehettél rémülve!

Bárcsak megbeszéltük volna, bárcsak elárultuk volna egymásnak a titkainkat! Lehet, hogy akkor minden másképp alakul.

Ha máshová születsz, és nem ebbe az átkozott városba.

Akkor talán még mindig élnél.

Tudom, hogy semmi értelme az ilyen gondolatoknak, de nem szabadulok tőlük.

Listákat készítek. A legapróbb részletekig feljegyzem mindazt, ami te voltál.

Például azt, hogy mindig kivetted a savanyú uborkaszeleteket a vegaburgerből, én meg soha nem bírtam rájönni, miért nem kérted eleve uborka nélkül. Vagy például azt, hogy Poppy Z. Brite, Edgar Allan Poe és Oscar Wilde voltak a kedvenc íróid. Aláhúzogatom azokat a sorokat a könyvekben, amelyeket éjszakánként fölolvastál nekem a telefonban. És azt is felírtam, hogy megígérted, hogy elviszel Japánba, mielőtt betöltjük a harmincat. Egyszer azt mondtad, ha lány lennél, azt szeretnéd, hogy Lucretia legyen a neved. Ezt különben honnan a fenéből szedted? És hogy sohasem szerettél bele igazi hírességekbe, csak olyan kitalált személyiségekbe, mint Misa Amane, pedig tőle aztán idegbajt lehet kapni, annyira gáz az a kiscsaj, vagy mint Ollókezű Edward. És hogy arra kértél, ígérjem meg, hogy sosem felejtelek el, ha előbb halnál meg, mint én. A szokásos ökörségeid egyike. Mintha el tudnálak felejteni valaha.

A testvérem vagy, mindenben, a vért leszámítva. Örökké szeretni foglak.

Linnéa óvatosan kitépi naplójából a lapot. Összehajtogatja. Azután pici lyukat ás az Elias sírkövénél álló rózsabokor mellett a porhanyós földbe. A fehér rózsák már hervadásnak indultak, szirmaik széle száradt, csúnya. Linnéa beledugja a földbe az összehajtott papírdarabot. Betemeti. Aztán megtörli kezét fekete szoknyájában, és még elüldögél egy darabig.

A temető túloldalán az öreg hársak lombjai közt a lelkészház látszik. Linnéa felnéz Elias volt szobájának ablakára. Az ég kékje visszatükröződik az üvegről. Elias odavolt ezért a templomkertre nyíló kilátásért. Vajon mit szólt volna hozzá, ha megtudja, hogy a tulajdon sírhelyére néz az ablaka?

Szélcsend van. A tűző nap felforrósítja a sírköveket. A fű elsárgult, a föld száraz, repedezett. Júniusban az Engelsforsbladet eufóriában úszva írt a legmelegebb nyárról, rekordnyarat emlegetett. Most augusztusban a kiszáradás következtében elhalálozott időskorúak, valamint a csődbe ment gazdák körében dőlnek meg a rekordok.

Megcsörren a mobil, Linnéának semmi kedve megnézni. Olivia az, az egyetlen megmaradt barátja a régi bandából. Ő üldözi sms-ekkel egész délelőtt. A nyári szünetben persze totál eltűnt, most viszont, amikor jól jönne neki, azt hiszi, hogy Linnéa majd fejvesztve rohan hozzá. Linnéának eszébe sincs választ küldeni.

Előveszi a vizespalackját a vászonszatyrából, lecsavarja róla a kupakot. Ihat akármennyit, a szomja csillapíthatatlan ebben a hőségben. Mégis a rózsabokor tövére önti a maradék vizet.

Visszarakja a flaskát, és kivesz két szál vörös rózsát, amelyeket egy ágyásban szedett a Storvallsparkenban. Már kornyadoznak. Az egyiket Elias sírjára teszi. Aztán feláll, és a másik virágot a szomszéd sírkőre helyezi, amelyen Rebecka neve olvasható.

Linnéa most megint Elias sírját nézi. Azelőtt abban reménykedett, hogy a holtak gondolatát is meghallhatja. Hogy talán kapcsolatot létesíthet. De mind ez idáig sikertelen volt a próbálkozás, arra sem tudott rájönni, hogy egyáltalán jelen vannak-e valahol.

Azelőtt azt hitte, hogy a halállal minden véget ér. Most már legalább annyit tud, hogy léteznek lelkek.

Ott vannak, ahol lenniük kell – mondta Minoo, amikor évzáró után összegyűltek itt a síroknál.

Linnéa reméli, hogy így is van. Hogy Elias még van valahol, egy jobb helyen.

Most eszébe jut, amit Max mondott az ebédlőben, amikor megpróbálta kiszedni belőle a többi Kiválasztott nevét.

Elias vár rád, Linnéa.

Lényének egy parányi része valójában még mindig engedne a kísértésnek, és szívesen kiderítené, hogy igazat beszélt-e a démonok szövetségese.

Újra együtt lehettek.

Többé nem bírja visszatartani a könnyeit. Miközben elindul, hagyja, hadd folyjanak végig az arcán. Olyan mindegy. Hol máshol volna illendő sírnia, ha nem pont egy temetőben?

A szatyrában van még egy rózsa. Egy harmadik. A mamájának szánta.

Amint befordulna az emlékezet fáihoz vezető ösvényen, a földhöz közel a sírkövek között fekete árny suhan el a szeme előtt.

Linnéa megáll.

Elnyújtott nyávogás hallatszik. Nicolaus famulusa jelenik meg előtte az ösvényen. A macska, akinek nem jutott más név, mint A Macska, kopott bundáját mintha még jobban megviselte volna az eltelt nyár, mint bármely azt megelőző időszak. Az állat egyetlen zöld szemével most Linnéára bámul.

A lánynak állatok gondolataiba még sosem sikerült belelátnia, de azt rögtön megérti, hogy a Macska akar tőle valamit. Az állat nyújtózkodik, és közben nyávog egyet. Aztán egy keskeny ösvényen elindul a temető legrégebbi területe felé, de meg-megáll, hogy ellenőrizze, Linnéa követi-e még.

A temetőt alacsony kőfal veszi körül. A Macska ennek árnyékában áll meg végül, egy egy méter magas, mohával és világosszürke zuzmóval benőtt sírkő mellett.

A Macska magas, átható hangon elnyávogja magát, majd puhán hozzádörgölődzik a sírkőhöz.

– Jól van már, jól van – mondja neki Linnéa, és letérdel.

Meglepő hűvöset érez, ahogy csupasz bőre a földhöz ér. Kezét előrenyújtja, lekaparja a sírkövet borító mohát, s közben megpróbálja kibogarászni a szétrepedezett felirat betűit.

NICOLAUS ELINGIUS

MEMENTO MORI

Linnéa testét átjárja a hideg, mintha a holt lelkek mégiscsak itt tanyáznának, s felé nyúlnának a föld alól.