BÄCHER IVÁN

VÁNDORBAB

Vándorbab

Bächer Iván

Ab Ovo Kiadó

Felelős  kiadó az Ab Ovo Kiadó igazgatója

Borító Török Szonja

Tipográfia Blan Bt

ISBN 978-963-9378-99-5

Elektronikus verzió: Takács Gábor

1. HOZZÁVALÓK, TUDNIVALÓK, HIÁBAVALÓK

Egészséges táplálkozás

Kétféle az ember.

Az egyik egészségesen él, a másik nem úgy.

Az előbbi magokkal kezdi a napot, délelőtt narancsot facsar, salátákat eszik ebédre, joghurttal, sajttal zárja napját.

Húst nem eszik soha, vagy ha igen, csirkének, pulykának mellét csupán. Esetleg még McDonald’sba is betér. Mert ott tiszta minden.

Az egészséges ember mértéket tart, akkor eszik, ha éhes, vagy, ha ideje van az evésnek.

Az ilyen gyakran megissza a tejet is. A másik típus, az vadon él.

Ennek házánál az étek rendesen disznózsíron készül. Húst eszik hússal ez. Rajong a zsírosáért, porcogóért, cupákért. Mindent mértéktelenül megsóz, fűszerez, borsoz. Csak a disznóhús a hús neki. A levesben szétfőtt bárányfej talán. A csülök, a köröm, a pacal. Szapári máj. Rostélyos, főtt császár, tepertő, tokány. Abált tokaszalonna mindenekelőtt.

Reggelire a kisüstire hideg pörköltet kanalaz. Ebédelni nem szokott soha. Főétkezés a vacsora nála. Lefekvés előtt hülyére zabálja magát. Csak azért tud aludni, mert a sok sör lenyomja.

Ha meglát egy vegetáriánust, dührohamot kap legott:

– Az embert mindenevőnek teremtette az Úr, nem kérődző baromnak! Mit spekulál, miért nem él? Mit félti magát annyira! Egészség! Pfuj! A rendes ember az beteg!

De hát persze beteg mind a kettő.

Csak az előbbi foglalkozik ezzel, az utóbbi pedig nem.

Az egyik egészségesen élve lesz beteg, a másik azért, mert nem vigyáz magára.

Az előbbi félti egészségét, hát lesi magát szüntelen, aki pedig keres, az itt is talál.

A másik beteg lesz egyszer, csak úgy.

Az előbbi betegen él szegény, az utóbbi beteggé éli magát legalább.

Más különbség nincsen közöttük. Mindkettő meghal időnek előtte.

Lábasok

Szinte hallom lelki füleimmel, amint néhány olvasó most azt dörmögi: fogadjunk, hogy a vége az lesz, hogy nincsen jobb a belül zománcos, kívül piros, egyszerű, hagyományos lábasnál, fogadjunk.

Majd meglátjuk.

Bonyolult dolog a lábas is. Hogy milyen legyen. Minálunk, előző életemben alumínium lábasok is szolgáltak szép számmal. Új életemnek azt mondták, hogy az nem jó, mert rákot csinál, mire én fölháborodva kezdtem mondani, hogy meg vagytok ti őrülve, mi harminc éven át használtunk alumínium lábasokat és…

És most nincsenek alumínium lábasaink.

Nem is jó az, vékony a fala, a jó lábasnak pedig vastagnak kell lennie mindenekelőtt, hogy ne kapjon le, mi benne van, és hogy az étel kellő lassúsággal készüljön el, mert úgy lesz jó, ha lassan fő – a hirtelen dolgokat leszámítva, persze.

Így aztán az igazi lábas az öntöttvas lábas. Aki tudja, az tudja, hogy a boldogult időkben a boldogult Csehszlovákiában és a még boldogultabb Szovjetunióban lehetett potom pénzért egészen kiváló öntöttvas lábasokhoz jutni, de a béketáborral együtt bealkonyult a népi demokratikus öntöttvasnak is.

Mindazonáltal a kapitalizmusban sem ismeretlen az öntöttvas edény, csak éppen az ára az, ami a fejlődő országokban használatát bajossá teszi, s ami ráébreszti a konyhai embert az öntöttvas alkalmatosságok fogyatékosságára is, hogy ugyanis azok bidva nehezek, nagyobb darabok mosogatása egész embert kíván, asszonyok, lányok nem is igen szeretik. Ha egy komolyabb öntöttvas edény kibukik a kézből, akkor bizony örülni lehet, ha csak egy négyzetméternyi hidegburkolat törik szilánkosan és nem a lábfej.

Manapság a rozsdamentes acél eszközöknek van kora, ez következik a győzedelmes társadalmi berendezkedés természetéből, tíz-tizenöt évenként néhány milliárd háztartásban lecseréltetik a teljes edényparkot – általában valami tudományos eredményre való hivatkozással, mert a tudósok is csak a piacból élnek.

Húsz éve például rábeszélték a népeket a teflonra, mondván, hogy abban zsiradék nélkül lehet főzni, és az nagyon jó, mert a zsiradéktól hamar meghalunk, mára viszont kiderült, hogy a teflontól halunk meg, viszont a zsiradékra a szervezetnek múlhatatlanul szüksége van. Mindazonáltal a teflon tényleg nem jó, előbb-utóbb szépen lekopik, lerohad róla a titokzatos bevonat és belefő a kosztba.

Ezért – bár nyilván néhány év múlva arról is kiderül majd, hogy halálos ártalmakkal fenyeget alkalmazása - pár éve a falusi kocsmában egy derék cigány embertől vettünk egy hatdarabos, rozsdamentes acélból készült, a nyeles kislábastóI a serpenyőn át a levesfazékig ívelő, üvegfedős, tetszetős készletet. Húszezret kért a becsületes arcú vándororgazda, végül tízezerért megkaptuk a dobozt s még egy bónusz-klumpát is hozzá.

Azóta is elég jól szolgálnak a lábasok, de azért már mutatkoznak rajtuk a fáradtság jelei: egy födő már bevégezte a kövön, egy fogófül pedig helyrehozhatatlanul meglazult.

Hiába, ez sem az igazi.

Az igazi lábasnak lehetőleg minél kevesebb olyan alkatrésze van, ami elromolhat, leeshet, meglazulhat, letörhet.

Vannak lábasok például, amelyeknek tetején hőmérő is mutatja, milyen idő járja odabenn. Az ilyen hőmérő remek dolog, csak egy baja van, nem bírja a hőt. Az ilyen lábas kocsonya dermesztésére alkalmas leginkább.

Hiába no, akárhogy kerülgetjük a dolgot, a legjobb lábas mégiscsak a régi jó, kívül piros, bévül zománcos, hagyományos lábas, az nem romlik el, annak füle nem lefeg soha, abban az étel nem kap oda, ha teszünk alátétet és odafigyelünk. Erről a lábasról legfeljebb a zománc pattogozhat le. Istenem, akkor kell venni egy másikat.

Különben is: még a legjobb lábasban is lehet főzni rosszat.

A túlfőző

A magyar nyelv értelmező szótára szerint – idézem – brácsás az, aki tud vagy szokott brácsán játszani.

Nagy igazság lehet ez, mert a szótár vagy öt kiadását néztem át, és ez a terminus technicus rendületlenül dacol az idők változásával.

Kétféle a brácsás tehát: az egyik tud, a másik szokott.

Nem lenne nagy a baj, ha csak a brácsásokkal lenne ez így

De sajnos így van ez az írókkal, szerkesztőkkel, tanárokkal, tetőfedőkkel is. (Csak a politológusok mások: ők valamennyien, kivétel nélkül értenek ahhoz, amit csinálnak.)

De a konyhában ténykedők, bizony a brácsásra hajaznak.

Mert a konyhában is kétféle az ember: az egyik tud főzni, a másik szokott.

Ez utóbbinak aztán számos alfaja ismeretes. Van, akit rávisz valami kényszer a főzésre, és utálkozva, magamagát szinte megvetve kotyvaszt. Van, aki – hiába szorgos, igyekvő, sőt lelkes is akár – szürke és ízetlen a konyhában is. Van aztán, aki túlfőz.

Szeret főzni ez, és tud is, pontosabban tudna, ha nem csinálná túl a dolgot. De túlcsinálja. Túlfőzi a kosztot mindig.

Párolt káposztája egészen elsőrangú lenne, ha nem locsolná agyon borral mértéktelenül. Húslevében benne van minden, ami kell, de zavaros lesz a végén, mert furtonfurt belekavar, nem bírja megállni, hogy ne nyúlkáljon, fontoskodjon, kavarásszon – túlfőzi levesét.

Jó sóskája olyan savanyú lesz, hogy kicsapódik a nyál a szájból, húsa cafatokra fő, bablevesében a kanál megáll.

Egyedül pörköltet tud csinálni jót a túlfőző, a pörköltnek minden mindegy ugyanis.

De minden egyebet túlfőz ő.

Salátáját, ami isteni lenne amúgy – az első falat után lehet vinni a csap alá, átmosni alaposan, és kezdeni újra.

Mert ehetetlenné ecetezte persze. Nehéz a túlfőzőt nevelni.

Érzékeny lélek, hisz igyekszik, jót akar. Csak éppen túl akarja a túl jót.

Óvatosan, finoman kell kezelni, szegényt.

Először csak mondani, hogy – bár salátája isteni – ecetet ne tegyen bele, mert fáj a gyomrunk, azt adagolja ki-ki maga.

Szót fogad, mert jámbor lélek a túlfőző általában, de akkor meg úgy elsózza a zöldet, merő akarásból, hogy kiveri az első falatra, kiveri a szájat a ragya.

Legokosabb venni az ilyennek egy ügyes és gusztusos kis asztali szettet, amelynek fém talpazatába beleállítható két kis üvegcse, egyikben olajjal, másikban ecettel, aztán tartóban só, bors, esetleg oregano, és meggyőzni a túlfőzőt, hogy nincs annál demokratikusabb, mintha ki-ki maga ízesíti a salátáját.

Nem mindenütt kapható persze efféle alkalmatosság, vagy tucatnyi boltot is végig kellett járni, mire találtak nekem egy ilyet.

Komplikációk

Van úgy, hogy látszólag minden rendben van, s akkor váratlanul elkezdenek a dolgok közbejönni. Beütnek a komplikációk.

Pont ez történt velem a minap, mikor elhatároztam, hogy főzök egy finomfőzeléket feltéttel. Elhatározásomat egyébként gazdaságossági szempontok is motiválták. Gondoltam pénzzel, idővel egyként spórolni fogok.

Volt a kamrában sárgaborsó, fagyasztóban darált hús, hagyma, liszt, fűszerek mindig akadnak, szinte semmi beruházásra nem volt szükség tehát.

Kivettem olvadni a húst, majd három széttépkedett zsemlét belenyomkodtam a tejbe. Aztán beáztattam a sárgaborsót is. Az efféle dolgokat, borsót, lencsét, babot befőttesüvegekben szokásom tárolni a spájzban, mert úgy mutat jól. A borsót tartalmazó üveg nem volt színültig tele, gondoltam hát, hogy nem koszolok külön tálat a beáztatáshoz, hanem az anyagot benne hagyva, a tároló üveget engedem teli vízzel.

Így is cselekedtem.

Aztán összeállítottam a fasírozott anyagát.

Eddig minden rendben volt. Eddig volt minden rendben.

Mert ekkor - váratlanul, de egymás sarkát taposva – jöttek, vonultak, seregeltek föl a komplikációk. Először is, mikor egy laza mozdulattal öntöttem kifelé az üvegből a beáztatott borsót, kis víz csöppent ki csak, de egy szem borsó nem sok, annyi sem potyogott ki. Bedagadt a borsóm. Belekötött az üvegbe, akár a gipsz. Ráztam, ütögettem, felöntöttem újra és újra, de mindhiába, alig jött belőle valami. Kést ragadtam, majd vésőt, kalapácsot, végül már több mint a fele kinn volt, mikor az üveg alja csak beszakadt, összevegyült a maradék borsó a szilánkkal, ki lehetett dobni végre. De hát így kevés lett volna a kinyert anyag, föltettem tehát mellé – áztatás nélkül, csak átöblítve – egy jó fél kilónyi lencsét.

A fasírozottat kezdtem sütni aztán.

Első lépcsőben azonnal odaragadt – s egyben oda is égett persze – a serpenyő aljára mind a pogácsa, mikor kapargatni kezdtem fölfelé, szétestek, mállottak, mintha nem is tettem volna bele két tojást. Majd mi-után kín keservesen csak sikerült párat úgy-ahogy egészben tartanom, az edény olajostul, pogácsatörmelékestül lezúgott a rezsóról. Csak lélekjelenlétemnek köszönhető, hogy a nyeles serpenyő nyelét elkapnom, s egyben a freccsenő forró zsiradék elől egy torreádori mozdulattal eltáncolnom végül mégis sikerült.

Takarítás előtt még elővettem gyorsan a mélyhűtőből egy zacskó apró húst, megpucoltam két fej hagymát, és föltettem föltétnek egy kis pörköltet föltétlenül.

Közben puhult a borsó, puhult a lencse. Nekiveselkedtem a rántásnak tehát. Az adja a főzelék zamatát, ízét, no persze nem a vaskos, fokhagymás, zsírban úszó, hanem az érzéssel készülő, ravaszkás, finomkás, vékony, de mégis fogós, amilyent én is szándékoztam csinálni, és amilyen sikerült is, másodszorra, mert az első, amíg a fasírozottal bajmolódtam, odakapott, de a második jó lett, kellőn sűrű, sárgás, rózsaszín, szinte hamvas.

Neki is készültem, hogy berántsam vele a főzelékeket.

Hát mit tapasztalék akkor? Hogy a borsócsuszpájz már épp olyan, mint a rántás. Olyan színű, állagú. Egy szem borsó nem sok, annyi sem volt benne föllelhető. Krém lett, sűrű kulimász. Készen volt, nem is volt rossz íze.

Csak a lencsét rántottam be hát, és mivel még maradt egy csomó rántásom, gyorsan megtisztítottam nyolc szem krumplit, és kuktában utána küldtem a többinek egy jó, babéros, savanykás rapid krumplifőzeléket is.

Végül már csak a kilónyi lecsókolbászt kellett gusztusosan bevagdosva kisütnöm, a pörkölt ugyanis mindeközben ronggyá főtt észrevétlenül.

És mégis, mikor jó nyolc órai ténykedés után fölraktam az asztalra a háromféle főzeléket, a lencsét, a tejszínes burgonyát, a napbarnított színű sárgaborsót, a fasírtot, a sötétveres pörköltet, a csillogó sült kolbászt, mellé a salátát, savanyút, akkor bizony megdicsértek, ami, mint mindig, mi tagadás, most is jól esett – hiába, itt is csak úgy van, mint másutt: hogy mi munka, kínlódás, idő fekszik a dologban, az végül is senkit nem érdekel, és nem is tartozik senkire.

Reggeli

Mindig érdeklődéssel olvasom a lapok gasztronómiai rovatát általában is, de a javallott heti étrendet kitüntetett alapossággal szoktam átböngészni.

Roppant izgalmas dolog, hétről hétre ráébredni arra, mennyi mindenfélét ehetne az ember.

A múltkorjában pedig az a váratlan szerencse ért, hogy megismerkedhettem egy kedves kolleginával, aki lapjánál efféle étrendeket kompilál hétről hétre.

Hosszasan mesélt nekem felelősségteljes munkájáról, mi mindenre kell az összeállításnál tekintettel lenni, változatosságra, évszakokra, ünnepekre és még mindenféle másra.

Aztán váratlanul tanácsaimat is kikérte a hölgy, amit én roppant örömmel fogadtam, nagyon szeretek tanácsot adni ugyanis, ha még egyszer születhetnék, akkor tanácsadó lennék, semmi más, legföljebb ha még igazgatósági tag.

Konkrétan egyébként a reggeliket illetően kért a szimpatikus hölgy tőlem tippeket. Szolgáltam is persze nem eggyel, soroltam kapásból mindenféle vajas-mézes kalácsokat, ham and eggseket, parizeres zsömlyéket, lágy tojásokat, még a müzli szót is kiejtettem szájamon, ahová pedig ez a táp valóságosan be nem került soha.

Naprakészségemet látva, a szimpatikus hölgy megkérdezte, hogy énnekem magamnak mi a kedvenc reggelim, mit veszek leggyakrabban és legszívesebben reggel magamhoz, mire én nem akarván valami disznó tréfával elütni a dolgot – hisz roppant tiszteletet parancsoló személyiség volt a hölgy – őszintén mondtam, hogy én bizony még soha a büdös életben nem reggeliztem, évtizedek óta csak egy nagy bögre rossz kávét nyelek le reggel, attól öklendezek kicsinyt, mint valami ökör, aztán kezdem a napot.

Mondta erre a hölgy, hogy érdekes, őneki sem szokása reggel enni, kelés után ő is kávét iszik, igaz, azt két cigarettával kíséri, de aztán azonnal nekiül étrendeket összeállítani és úgy elmerül a munkában, hogy délutánig nem is észlel éhségérzetet.

Este az más, akkor aztán – tisztesség ne essék szólván – úgy bezabál, hogy bizony rosszul is lesz nemegyszer.

Igen megörültem, hogy megismerhettem egy ilyen rokon lelket, mondtam is, hogy szívesen beszélgetek vele máskor is, mire ő mondta, hogy bár szimpatikus vagyok neki, de ő sajnos nemigen ér rá, minden idejét lefoglalja az étrend-összeállítás, és azzal már rohant is dolgozni, el volt még maradva egy szerdai ebéddel és egy pénteki vacsorával.

Én pedig ballagtam tova, de ez a reggeli-dolog szöget ütött a fejembe, és napokon, heteken át, akivel csak összeakadtam, azt meginterjúvoltam reggeli-ügyben, szokott-e, mit szokott satöbbi.

Megdöbbentő fölfedezésre jutottam: ebben az országban nem reggelizik – legalábbis városi ember – senki sem.

Nem reggelizik sem tanár, sem orvos, sem ügynök, sem boltos, nem reggelizik senki, reggel mindenki kávézik csupán, egyetlen egy valakivel találkoztam, aki reggel kifacsar magának öt narancsot, de az egy nagyon gazdag ember volt.

Falun persze egy kicsit más a helyzet, ott azért pirkadatkor le–lecsúszik egy-két szál kolbász, kétujjnyi táblaszalonna, maroknyi pörc, lábaska hideg disznópörkölt, töltött káposzta, babgulyás – érdekes módon csupa olyasféle dolog, amely az újságok heti étrend rovatában ritkán szerepel javallott reggeliként.

Ha találkozom a hölggyel, szóvá is teszem ezt.

Letojt tyúk

Még valamikor tavasszal történt, hogy hátrakóricálva a falusi kert végibe, átpillantottam a szomszédba, és egy különleges lényre lettem figyelmes Lizi néni kövér, hízott, butaságukra büszke, csillogó, tömött tollú tyúkjai közt.

A szörnyű micsoda körülbelül feleakkora volt, mint egy tyúk.

Vöröses, rücskös bőrét nem borította se szőr, se toll, pontosabban ez utóbbiból három meredt ki sebekkel borított hátsó részéből, egy megtépett, –taposott törpepávára emlékeztetőn.

Hatalmas karma volt neki, de nem sok. Egyik lábán három, másikon kettő talán.

Tetején piros taréjnak valami szakadt maradéka fitytyedt kopasz fejére. Csőre horgas volt, de félrehordott, az alsó és felső nem passzolt össze igazán. Két hatalmas, merev, üveges szem komplettírozta halálmadárrá a lidérces horrorfilmből előtotyogó szerencsétlen dögöt.

– Hát ez mi? – kérdtem Lizi nénit döbbenten.

– Letojt tyúk, kisszívem – mondta. – Tudja, amit ilyen nagyüzemben csinálnak. Két évig tartják, aztán, mikor már letojt, kisszívem, eladják. A Jóska vett húszat, abból átadott hármat nekem, kisszívem.

Elszörnyedtem. Így fest a nagyüzemi baromfi. Ez lesz a csirkéből, a tyúkból, kakasból, ha sötét pléhhangárban, drótketrecben cseperedik, ezred-tízezredmagával. És ilyen szörnyszülöttet veszünk ki a bolti hűtőből és eszünk meg naponta jóízűn.

Megfogadtam, hogy én fagyasztott, bontott csirkét többet nem veszek magamhoz, csak erős, egészséges, büszke, falusi baromfit falok eztán.

A nyár első kétharmadában Pesten marasztaltak bajos dolgaim, csak augusztusban tölthettem pár hetet falun.

Ott viszont az első napon, Lizi néninél vizitálva, hiába kerestem a letojt tyúkokat.

– Pedig ott vannak, kisszívem, csak magukhoz tértek. Már nem lehet szétválasztani őket a többitől – mondta Lizi néni, s egy kis büszkeség csengett ki szavaiból.

Lám – gondoltam –, mit tesz az, ha valaki oda kerül, ahová való. Mit tesz falusi levegő, fű, kukorica, napsütés, napszakok szép ritmusa és a szabadság mindenekelőtt: két hónap alatt tyúk lett a szörnyből, a letojtból.

Pár nap múlva, mikor átmentem megint, a konyhából finom illat csapott meg.

– Kóstolja meg, kisszívem, tyúkpörkölt – és már került is elém egy jó zaftos combdarab.

– Finom, Lizi néni – mondtam és nem hazudtam.

– Látszik, de még az ízén is érződik, hogy ez Lizi néni nevelte tyúk, nem afféle letojt.

– Téved, kisszívem, ez letojt. Jóska megint hozott hatot, de az egyik már nagyon kókadt volt szegény, hát gyorsan levágtam, kisszívem.

Egy pillanatra megállt a falat a számban. Kipillantottam az udvarra a konyhaajtó üvegén, mert mintha valami kapirgált volna odakinn a gyöpön.

Hatalmas merev félszem nézett vissza egy teljesen kopasz csirkefejből, melynek tetején, mint valami elnyűtt kapedlimaradvány, fityegett a taréj.

Hiába, no, nem kell okoskodni annyit.

Gyógytea

– Mi ez, Mama?

– Gyógytea, Papa.

– Gyógytea? Minek nekem gyógytea? Nem vagyok én beteg!

– Nem vagy beteg, de bizony iszákos vagy. Ez pedig iszákosság elleni gyógytea – mondta Kornbacher Elemérné, született Papp Etelka, és ura orra alá dugta a forró, gőzölgő folyadékkal teli bögrét.

Kornbacher Elemér negyvennégy éves könyvelő igen derék, egyszerű férfiú volt, aki munkáját példamutatóan végezte mindig, gyermekeit szeretettel nevelte, asszonyát, Kornbachernét is türelemmel tűrte.

Kornbacher Elemérnek egy hibája volt.

Minden délután megivott néhány fröccsöt. Egészen pontosan tízet. Kicsit, de tízet. Ebből nemengedett, a maga napi egy liter borából. Minden másból engedett, pontosabban engedett volna, ha lett volna miből –, de ebből nem.

Délután hatkor nyitotta fel a literes palackot, a híradóra tartott az ötödik kisfröccsnél, és este fél tizenegykor, lefekvés előtt végzett az utolsóval.

Nem volt ő alkoholista, nem rúgott be soha, nem hepciáskodott, nem kötözködött a bortól, egyszerűen csak szerette és kész.

Egyébként asszonya is ivott, csak ő nem bort, hanem teát, mindenféle teákat.

Kornbacherné füves volt.

Jó tíz évvel azelőtt hatalmasodott el ez a dolog rajta, a gyógyfüvezés, kúrálás, teázás, tavasztól őszig minden vasárnap délelőtt a budai hegyeket, az órai vonatozással elérhető mezőket, ligeteket, erdőket, folyópartokat járta és gyűjtötte a nyersanyagot, a boltokból is egészítgette készletét, amely igen tekintélyesre nőtt az évek folyamán, teli volt Kornbacherék minden szobája, kamrája, erkélye szárított füvekkel, gazokkal, porokkal.

Kornbachernének remek keveréke volt étvágyjavításra, vizelethajtásra, fölfúvódás ellen, tartott mixtúrát gyomorra, szívre, epére, májra, hurutra, zacskószám állt a fű, mely a lábizzadást gátolja, és másik, amely serkenti azt.

Általában minden bajára volt füve és minden füvére volt baja, kivéve ezt a gyógyteát, a szeszellenest ezzel urát kellett szerencséltetnie.

– Mi van benne? – kérdezte Kornbacher sóhajtva nagyot.

– Egy rész jó csípős angelikagyökér, ugyanennyi rész tárnicsgyökér, amelynél semmi sem jobb a hurutra, egy rész közönséges ürömfű is van benne, amely a néphit szerint elűzi a vitustáncot is, tettem bele neked egy rész vidraeleckelevet is, amely teli van glikozidáttal, pektinnel, cseranyaggal, végül egy rész vérontógyökér. Ebből megiszol naponta három bögrével, papa, és rá sem fogsz többé a borra nézni.

Belekortyolt Kornbacher, és elhúzta a száját. – Hány a rész, Mama?

– Öt, Papa, öt. Angelikagyökér, tár ...

– Jó–jó, nagyon jó. Csak egy hatodik rész még, úgy érzem, hibádzik belőle – mondta Kornbacher, és kezében a bögrével indult a kamra felé.

Így kapott rá Kornbacher a rumra.

Kelkáposzta főzelék

Mindennek eljön az ideje, így a kelkáposzta főzeléknek is.

Azt csecsszopó–, gyermek–, serdülő–, és ifjúkorában az ember meg nem eszi.

Szerepe van ebben a menza névre hallgató intézményeknek is, amelyekben gyakran szolgálnak föl, pardon löknek-vetnek az iszapos fémpultra valamit, ami kelkáposzta főzeléknek neveztetik, de ez a koszt inkább csak szóban forgó, szájban alig.

A menzai kel emberi fogyasztásra nemigen alkalmas. Az is hozzájárulhat az étek iránti ellenszenv általában az életút derekáig kitartó rögzüléséhez, hogy – valódi kelkáposzta főzeléket menzán ugyan nem főznek – a nevezett intézmények légtere, falai, berendezési tárgyai érdekekes módon mégis a tárgyalt főzelék téveszthetetlen szagát árasztják magukból. Ab ovo, függetlenül az aznapi aktuális koszttól.

De nem ez az igazi oka annak, hogy a kelkáposzta főzeléknek csak sokára jön el az ideje.

Hanem az, hogy a kelkáposzta főzelékhez meg kell érni.

Ahhoz túl kell esni mindazokon a banális történéseken, amelyeken túl kell esni óhatatlanul.

Előbb vagy utóbb, de mindenkinél eljön a kelkáposzta főzelék ideje.

Persze még akkor sem lehet nekiesni azonnal, mindig tekintetbe kell venni a tekintetbe veendőket. Ha van másunk is a világon, akkor tekintetbe kell venni, hogy a kelkáposzta főzeléket nem eszi gyerek, nem eszi, aki érzékeny fokhagymára, köményre, nem eszi a fogyókúrás, a diétás, a finnyás – ritka eset, ha egy asztalnál két kelkáposztára érett ember ül.

Nem baj az: az igazi kelkáposzta főzelék az öregség, a magány kosztja.

Mikor eljön az ideje, akkor egy kiló krumplit vesz az ember, no meg egy szép kelt. Hámoz, aprít, vízbe – esetleg húslébe – fokhagymát, köményt, borsot, sót vet. (Előbb persze csinál egy igazi, kicsit kocsonyás zaftú disznópörköltet). Amíg a krumpli és a káposzta puhulnak, az ember megszakítás nélkül fokhagymát pucol. Mikor eljön az ideje, akkor zsíron, paprikával csinál egy olyan fokhagymás rántást, hogy azon maga is elcsodálkozik.

Azután az ember elmegy valahová.

A kelkáposzta főzeléknek ugyanis, éppúgy, mint készítőjének, érni kell.

Mikor az ember hazatalál, mert hazatalál biztosan, ha másképp nem, hát szag után, szed a tányérra a zöldes főzelékből és rálocsol a szívet melengetőn piros pörköltből pár kanállal, beleszagol, és a köményes fokhagyma áradó illata lassan betölti a rászakadt magány láthatatlan harangját.

És akkor az ember, csak a forma kedvéért, megkérdi: ki kér?

És akkor egy húszéves gyerek jelentkezik és fölfalja az egészet.

Es akkor oda van minden koncepció már megint.

Háztartási könyv

Lomb Elvira, amióta csak önállósította magát, tehát egyetemista korától vezet háztartási könyvet, ami egy kis füzet persze.

Vezetett ilyet anyja, nagyanyja, dédanyja is, hát ő is vezet, még ha nem divat már, ő akkor is vezet, nem kérkedik vele, nem mutogatja barátainak, barátnőinek sem, magának vezeti azt, a jelennek s jövőnek, pontosabban a múltnak, mert pontosan tudja már – megőrizvén és gyakran lapozgatván anyja, nagyanyja háztartási könyveit –, hogy nincs érdekesebb a tegnapi háztartási könyvnél, annál legfeljebb csak a tegnapelőtti, tíz évvel, száz évvel előtti érdekesebb.

Kisméretű, puha, halványlila fedelű szószedetbe kezdte a vezetést tizenkilenc éves korában Lomb Elvira, a bevétel oldalra mindig beírta a szülői apanázst, az ösztöndíjat, később a kisebb alkalmi munkákból keresett pár száz forintokat, a kiadás oldalra pedig szépen, amit kell: hat forint kenyér, hat tej, két forint krumplira, huszonöt palack vörösbor.

Tanár lett Elvirából, szegény magyar magyartanár, gondosan be kellett osztania minden forintot, különösen, amíg egyedül élt, márpedig pár évig bizony úgy élt, szülei ugyan minden megtakarított pénzüket és minden kölcsönforrást mozgósítva vettek neki egy kis garzonlakást a Baross utcában, de azt sokáig maga lakta az ifjú tanárnő, voltak ugyan vendégei gyakran, előadódott, hogy aludnia sem kellett egyedül, de tartósan még jó darabig nem ragadt oda senki, maga vezette a bevétel, kiadás rovatokat az évente cserélődő füzetekbe Elvira, maga írta be az egyikbe, hogy: fizetés háromezer-négyszáz forint, anyától háromezer, a másikba pedig: könyv kétszáz, kenyér negyven, tej harminc forint és így tovább.

Aztán istennek hála, Lomb Elvira is emberére lelt, egy derék mérnökemberre, aki az egyetem elvégzése után a tanszéken maradt, össze is költöztek, hamarosan két kisgyermekkel is megajándékozták egymást, a magyarságot és a jóistent, de hát a két fizetés se volt sok, be kellett osztani minden fillért, írta is be Elvira minden hónapban, minden héten, mindennap a bevételeket és kiadásokat: iskola fizetés kilencezer–háromszáz. Laci fizetés tizenegyezer-kétszáz, kiló kenyér nyolcvan, liter tej hetvenöt, benzin ezeregy.

Aztán Lacinak meghalt egy nagybácsikája, akitől örökölt százezer forintot. Ehhez kölcsönkért mégannyit a Laci. Ezzel a kétszázezerrel pedig – dacolva Elvira tiltakozásával– tőzsdézni kezdett. Volt egy barátja, osztálytárs még az általános iskolából, a Huba, aki eleinte segített neki. Később már nem szorult segítségre. Nem panaszkodhatott Laci a szerencsére sem, brókerére is rátalált, de mindenekelőtt tehetsége volt a tőzsdéhez Lacinak, istenáldotta.

Úgyhogy kilencvenötben át is cihelődtek Budára. Kilencvenhét őszén pedig megkezdődött az építkezés Telkiben.

Közben Elvira vezette a füzeteket tovább rendületlenül. Beírta a bevétel rovatba, hogy iskolafizetés: huszonkilencezer, egyetemi fizetés negyvenezer, Lacitói rezsire kétszázezer, kosztra kétszázötven, a másik rovatba pedig szépen rótta Elvira a kiadásokat: OTP százhetvenezer nyolcszáznegyvenkettő, Alfa: hetvenezer, aztán sorjáztak a napi kiadások: tej nyolcvan, kenyér hetven, gyufa negyvenkettő.

Aztán vezette Elvira a füzetet tavaly is. De azért megakadt a tolla, amikor a második, a kiadás rovatba beírta ősszel: kenyér száz, tej száz, gyufa hatvan, tőzsde hetvenmillió.