FEJŐS ÉVA

MOST KEZDŐDIK

Ez a könyv Fejős Éva első megjelent regénye.

A regény első kiadása 1999-ben jelent meg

Carol N. Fire szerzői álnéven, Holtodiglan címmel 

a Totem Kiadónál.

Copyright © Fejős Éva

Erawan Könyvkiadó

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Békési Csilla, 2013

Borítóterv, tördelés: Cantinart Kft.

A kéziratot gondozta: Rátz Mária

ISBN: 978-963-08-6458-9

További információ: www.fejoseva.com

Facebook: facebook/fejoseva1

Erawan Könyvkiadó

2013

www.erawan.hu

Facebook oldalunk:

ErawanKonyvkiado

PROLÓGUS

A férfi kijött az edzőterméből, és beállt a zuhany alá. Szemben a hatalmas tükörben jól látta formás, kidolgozott, régi forradásokkal tarkított testét – hosszasan gyönyörködött magában, majd szárazra törölközött és vörös fürdőköntösébe bújt.

A Ribanc – akiről szinte már el is feledkezett – a nappaliban, az öblös bársonyfotelok egyikében kuporgott, és a tévét bámulta. Látszólag. A férfi tudta, hogy mostani állapotában a Ribanc talán fel sem fogja, amit lát.

– Ne kínozz, adj egy kis anyagot, különben elpatkolok – remegett a nő. Révült szeme óriásinak tűnt beesett arcában. Bőre fakó volt, szinte átlátszó, ajka világos, zöld szeme alatt mély, sötétlila árok húzódott. Sovány volt, soványabb, mint amikor a férfi megismerte. Nyakán gyűrődött, ráncolódott a vékony bőr, váll- és kulcscsontja úgy meredt kifelé, mint a nagyon öreg, beteg embereké. Pedig a Ribanc nem volt öreg; néhány évvel korábban csodálatos, vonzó, szemét nő volt, aki apró kis rohadtságokat művelt a pasikkal. A férfi tudta ezt, és meg is vetette érte. Legszívesebben megszabadult volna tőle, de nem tehette. Megígérte valakinek, hogy gondja lesz a Ribancra – nem másíthatta meg a szavát.

– Na mi lesz… Add már az anyagot, te szemét!

A televízió képernyőjén ekkor megjelent egy fiatal férfi, mellette egy csodálatos, szőke hajú, hat év körüli, kicsi gyerek.

A férfit elöntötte a veríték. Juliet – gondolta. Ó, istenem, ez Juliet… Nem, nem lehet Juliet, figyelmeztette magát, hiszen ő nincs már.

Nem, az nem fordulhat elő, hogy téved – a kislány kiköpött mása volt Julietnek. A férfi felhangosította a készüléket.

– Ó… ó… – nyöszörgött a Ribanc. – Ismerem… ismerem őt…

– Ez Juliet… – hörögte a férfi.

– Ezt a pasit ismerem… – motyogta a Ribanc, és sírva fakadt.

Juliet eltűnt a képernyőről, és a férfi feleszmélt.

– Azt mondod, ismered? – rázta meg a Ribanc vállát.

– Igen… Adj egy lökést… adj egy lökést, te rohadék! – nyüszített. A férfi kiment a konyhába, kivett a fiókból egy kanalat, az asztalon meghajlította, vizet csöppentett bele és a gáztűzhely égője fölé tartotta. Amikor a víz forrni kezdett, beletette a heroint, néhány csepp citromlevet, majd az egészet felszívta egy tiszta fecskendőbe.

Visszament a Ribanchoz, elszorította annak vékony, reszkető karját, megvárta, amíg kidudorodnak a kékeslila erek a hófehér bőrből, aztán beinjekciózta a vénába a fecskendő tartalmát. Várt egy kicsit, amíg elmúlt a nő remegése, majd odaült mellé.

– Ismered? Honnan ismered?

– Kit…? – bámult rá a Ribanc.

– A férfit a tévéből, azt a szőke hajút…

– Ismerem! – ordította. – Ő meg az a rohadék haverja tette tönkre az életemet… – suttogott, majd belehanyatlott a fotelba, és lehunyta a szemét.

A férfi tudta, most többet nem szedhet ki belőle.

De azt is tudta, hogy Julietet vissza kell kapnia. Minél előbb, hogy végre vele legyen. Már nagyon hiányzott neki az édes, kicsi Juliet – szinte érezte finom bőrének illatát, kicsi, meleg tenyerének érintését… izgalom járta át a testét.

Igen, döntötte el, Julietnek mellette a helye. Az apja mellett.

ANISETTE

Halkan nyílik az ablak. Fejemre húzom a takarót, de a harmincfokos hőségtől hamarosan szaunában érzem magam. Nincs kedvem kibújni a pokróc alól, így csak találgatok, ki lehet a hajnali látogatóm, és közben dühöngök, amiért az összes családtagomat elláttam kulccsal a lakáshoz.

Talán a nagyi az forró kakaóval és a szokásos rémtörténetével, hogy miként csalta meg őt a nagypapa negyven évvel ezelőtt? Felnyögök; jaj, ne… szegény nagyfater már százezerszer megbánhatta a félrelépését, én pedig szép lassan kívülről megtanulom a „hűtlen gazember” félrelépésének összes, a nagyi által elmesélt változatát.

Vagy az a „piszok alak” jött az újsággal, valamint a szokásos horrorral, hogy az előző napi ebédben – nagyanyám műve – hány hajszálat, hangyát, netán legyet vélt felfedezni?!

Mivel a szüleim éppen Európában nyaralnak, arra tippelek, hogy Frederick az – akitől persze elfelejtettem visszakérni a kulcsot, amikor azt mondtam neki, hogy látni sem akarom többé.

Cigaretta- és kávéillatot érzek. Mivel a családtagjaim nem dohányoznak, erre már csak kibújok az ágyból, hátha a férfi lépett elő visszatérő álmomból, akinek az arcára soha nem emlékszem, csak a karjára és a kezére.

– Bryan! – bár lelkesen próbálom üdvözölni unokatesómat, a szemüveges langalétát, csak valami hörgésszerű hangot produkálok.

– Kellemes, kiélt hangod van – nyugtázza Bryan vigyorogva, hogy fölébredtem. – Egész éjjel ordítoztál, vagy mi?

– Hazajöttél? – teszem fel a bölcs kérdést, és egy csöppet összehúzom a szemöldökömet, nem azért, hogy fokozzam a hatást, hanem mert rossz dolog a rövidlátás, különösen így kora reggel.

– Nem – válaszolja Bryan frappánsan, majd újabb cigarettára gyújt; olyan, mint egy füstgenerátor: több füstöt képes kibocsátani, mint amennyit beszív. Csak áll és néz, sejtelmes mosolyt hív az ajkára, amit általában csak az aktuális barátnője érdeklődésének felcsigázására használ.

Ha nem, nem, rántom meg a vállam; akkor biztosan vizionálok – és visszabújok a takaró alá. Nagyot zökken az ágy, ahogy Bryan ledobja magát; elmosolyodom, majd elkap a röhögés, felülök újból, és látom, hogy ő is rendíthetetlenül vigyorog.

– Honnan jön ez a jó kávéillat? – kérdezem, pont azzal a hangsúllyal, ahogy barátnőm, Pat szokta volt feltenni a nagy kérdést bébijének: ki anyuci legszebb kisbabája?

Bryan nem figyel fel a hangsúlyra. Szomorkás az arca:

– Innál…? Akkor főzök még egyet.

– Jó ég, te lehajtottál négy adag kávét?

– Főzök másikat…

– Nem látod valahol a kontaktlencsémet?

– Még mindig a salátalébe szoktad áztatni?

– Nem, a múltkor véletlenül sebbenzint öntöttem rá. Képzelheted! A kontaktlencselaborban már előre köszönnek – nagy szó ez ám errefelé! –, mert átlag kéthetente leúszik a lencsém a lefolyóba, vagy megeszi a kutya…

– Apropó, kutya! Hol van az a magas intellektusú állat?

Megsértődöm, komolyan. Felőlem akár a szerelmeimet is bánthatja, de a kutyámat – kutyáimat – hagyja békén. Bryan utánam jön a fürdőszobába, bocsánatkérőn a vállamra teszi a kezét, majd töprengve figyeli a bojler helyén tátongó lyukat.

– Tisztára olyan ez a fürdőszoba, mintha földrengés pusztított volna!

Látom, hogy unokaöcsém bővebb magyarázatra vár:

 – Elromlott a bojler, megkértem aput, hogy nézze meg. Ő megjavította, de szólt, hogy azért legyek óvatos, mert van még egy kis probléma… Amikor felrobbant, épp nem voltam itthon. Majd megszereli, ha hazajönnek a nyaralásból.

– Neee! – kel ki magából Bryan. – Nincs életbiztosításom!

– Na és? – álmélkodom. – Majd nem jársz erre akkortájt, ha már ilyen ijedős vagy.

Bryan az ajkába harap, orrnyergére tolja a szemüvegét, beletúr rövid, göndör hajába, és nagy levegőt vesz: 

– Erre kell hogy járjak. Merthogy nálad töltöm a nyári szünidőt.

– De jó lesz – nyögöm és megpróbálok mosolyogni. Nem arról van szó, hogy nem szeretem Bryant, de egész nyáron át… Befüstöli a lakást, megissza a kávémat, felhordja a csajait – hová megyek akkor én, ha valakivel őrült szerelembe esem?

Most nem vagyok szerelmes. Legalábbis azt hiszem. Ettől a gondolattól rettentően sajnálni kezdem magam, de Bryan nem hagyja, hogy bőgjek. Biztatóan rám mosolyog: – Nyugi, nem foglak zavarni. Hoztam a számítógépet is meg egy csomó programot. Van egy marha jó városépítő programom, igen kreatív, nem érdekel? – fáradtan intek, hogy nem.  Egészen meghülyült, mióta nem láttam, gondolom, és felhívom a figyelmét a kávéfőzőre, ami hamarosan robban.

A nappaliban kávézunk, Bryan rászáll a tévé távkapcsolójára és összevissza nyomkodja. Egy könnyűzenei csatornánál megállapodik; valaki épp nyűvi a szólógitárt, nem látni mást, csak a hangszert és a gitáros kezét. Egyszer csak egy másik kéz nyúl a gitárért – de micsoda kéz! A férfi keze az álmomból… Papírt, szénceruzát ragadok, és gyorsan megpróbálom leskiccelni. Bryan persze átkapcsol az egyik sportadóra. Mire visszatér a könnyűzenei csatornára, már rap csordogál a televízióból.

– Kérdezted, mi van a kutyával – fordulok vendégemhez.

– Mi van vele? – kérdez vissza unottan.

– Ketten vannak és nyaralnak. Ne nézz már ilyen értelmesen, Pat elvitte őket a telekre, mert félt volna ott lenni kettesben a gyerekkel.

– Két kutya? – emésztgeti az információt Bryan. – Remélem, így már nem fél a kertben aludni a lengyel.

– Légy szíves, ne lengyelezd. Hívd a rendes nevén. Neked is van tisztességes neved, neki is.

– Szerinted a Grzegorz tisztességes kutyanév? – háborodik fel. – Remélem, a másikat Scsangnak hívják.

Közben megerősítek egy-egy vonalat a rajzon, de nem az igazi. Hasonlít, de nem olyan, mint az eredeti: az a férfias, biztonságot sugárzó, de mégis kicsit kecses, rendkívül erotikus kézfej, hosszú – de nem túlhosszú – ujjakkal.

– Mi van, manikűr-szaklapba dolgozol? – hajol közelebb Bryan a képhez.

– Ja – rajzolok tovább. – És hogy jutottál arra az elhatározásra, hogy a szüleidtől, egyetemtől, barátoktól távol vakációzz?

– Hű… – képed el a srác – micsoda gyönyörű, nyitott kérdés. Újabban vonz az újságírói pálya? – Szénnel kicsit kipingálom az arcát, mire belekezd: – Emlékszel még Tracy-Lee-re? Tudod, már karácsonykor is láttad; az a kis helyes, vörösesbarna lány. – Bólintok. – Na, az van, hogy valószínűleg terhes. És el kéne vennem nőmül.

– Nődül?

– Pontosan – néz rám szomorkásan. – Így hát elhatároztam, hogy szabadságolom magam két hónapra, és azalatt nem fogok gondolkodni.

– Nem lesz nehéz – szólok közbe automatikusan. – De mit csinál addig Tracy-Lee, amíg te előadod a nagy nem gondolkodót?

– Talán ő is kikapcsolja magát egy kicsit.

– A bébi meg szépen nő, növöget, és talán ő lesz az egyetlen, aki gondolkodik is, mégpedig azon, hogy mihez fog kezdeni a két kikapcsolt agyú szülőjével. Ettől valószínűleg szomorúan jön majd a világra.

– Nem vágyom most a felvilágosítós dumára…

– Kérlek – vonok vállat. – Ugorj át nagyanyádékhoz, üdvözöld őket, aztán faggasd ki a nagyit, hátha a forró fürdőn kívül ismer még valami népi módszert. Ha nem, orvoshoz kéne fordulni. Legalábbis neked. Az agyaddal, úgy értem.

Rám néz, alaposan végigmér fémkeretes szemüvege mögül, majd felsóhajt: 

– Szörnyen nézel ki. Sápadt vagy, nincs frizurád… tavaly ilyenkor már barnára süttetted magad, ha nem is a kertben, de abban a napozószalonban. Emlékszem még szörnyű tinédzseréveidre, amikor egy halom pénzt kerestél mint fotómodell…

– És?! – Az nem lehet, hogy ne érezze ki a hangomból a fenyegetést.

– Még van néhány olyan fotód is, amin meglepően normális, sőt dögös csajnak nézel ki: szőke a hajad, meg minden… Aztán húszévesen lehúztad a redőnyt magad mögött – azóta se fodrász, se smink, csak az irkafirkák. Egyébként mi van Frederickkel? – érdeklődik, hogy javítson a helyzetén, nem tudván, hogy ezzel csak ront rajta. Válasz helyett elvonulok az öltözőasztalomhoz, hogy jobban szemügyre vegyem a Bryan által megkritizált külsőmet, és nem hiszek a szememnek: az asztalt egy számítógép foglalja el, mellette a széken egy nyomtató. A monitorra ragasztott matricán unokatesóm nehezen olvasható írása: Mielőtt használod, ellenőrizd a vírusokat! Használja a fene, gondolom, de azért tollat ragadok és lerajzolom Bryan bárányhimlős portréját, és a képet a flopik közé hajítom.

Mivel igazat adok a srácnak a kinézetemmel kapcsolatosan, gyorsan bejelentkezem a fodrászhoz, a „turbódízelbe”, majd edzőcuccot húzok és elindulok a konditerembe, ahol már hónapok óta nem láttak.

Szakad rólam a víz, hangosan csörrennek a vasak – az utolsó gyakorlatnál, a vádligépnél tartok –, nagydarab, magamutogató pacákok sétálgatnak a teremben, izmaikat düllesztgetve, önelégülten.

Miután befejezem az adagomat, rogyadozó lábbal indulok az öltöző felé. Egy húszkilós tárcsasúly gurul valahonnan a bokámhoz – majdnem leüt a lábamról –, és aki utánakapkod, nem kifejezetten izomkolosszus, és nem is szűk sztreccsgatyát visel, ezért jobban megnézem. Amikor felfedezem a csapzott külső mögött az ismert rockénekest, átlépek a tárcsán és mennék tovább. Ő azonban megérinti a vállam, mélyen a szemembe néz, világoskék szivárványhártyája szinte vakít – ez biztosan a csajozós nézése –, és bűbájosan megkérdezi: 

– Nem találkoztunk már valahol?

Végigmérem – szép lassan –, majd bólintok:

– Biztosan. Évekig majomápoló voltam az állatkertben.

A fodrászüzletben áll a fülledt, meleg levegő, a légkondicionáló inkább csak zajt szolgáltat: zörög, brummog – de nem hűt. A zakatolást időnként sikerül túlordítania a rádiónak: egy pösze, raccsolós férfi épp arról beszél, hogy a mi államunkban is be kellene vezetni az abortusztilalmat, hogy a magzat és a megtermékenyített petesejt alapvető jogai biztosítva legyenek.

Dühös leszek a pöszére, egyébként is különösnek tartom, hogy rendszerint az „erősebbik nem” száll síkra abortuszügyekben a magzat jogainak védelmében – és a nők jogainak figyelmen kívül hagyásával.

Míg a hajam csendben szőkül, körbenézek az üzletben. A falon persze még mindig ott fakul egy régi fotóm; most nem siklik át rajta a szemem, hanem alaposan megvizsgálom, és meglepődöm: tulajdonképpen már nem kapok hányingert régebbi önmagamtól.

Az egész egy tavaszi napon kezdődött: kellemes, langyos eső áztatta a Leistner’s bevásárlónegyed utcáit, ahol épp matekóra helyett, esernyő nélkül sétálgattam. A hajam már egészen elázott, rásimult a fejemre, de ez egyáltalán nem zavart. Magas szárú, agyonhordott edzőcipőmmel minden tócsába beleléptem – valahogy ilyennek képzeltem el a szabadságot.

Egy gyorsbüfé előtt jó néhány kikencézett csaj gyülekezett; gondoltam, megnézem közelebbről a tumultus okát, és közben iszom egy üdítőt. Könnyedén bejutottam, mivel épp akkor tárták szélesre az üvegajtót – az összes kencés betömörült, majdnem elsodortak –, de a pultoknál nem voltak ott a kiszolgálók. Visszafordultam, hogy kimenjek, de az ajtót már becsukták, és valaki engem is lenyomott egy székre.

Alaposabban körülnéztem: a jól öltözött – kábé velem egyidős – lányokkal olyan mamafélék is megjelentek, csak sokkal több festék volt az arcukra mázolva, mint leánykáikéra. A terem közepén két öltönyös férfi és két csinos,  középkorú nő beszélgetett. Végül az egyik öltönyös csendet kért és megköszönte, hogy megjelentünk. A négy ember elkezdett sétálgatni a teremben, mindegyikünket megbámultak, majd az egyik férfi megkérdezte tőlem, hogy hívnak.

– Anisette – feleltem.

– Remek, nagyon jó! – lelkesedett. – Igazi művésznév.

Nem telt túl sok időbe, mire felfogtam, hogy kiválasztottak fotómodellnek – farmerban, pulóverben, kopott edzőcipőben és ázott, csapzott hajjal. Én lettem a Jövő Reménysége, a Holnap Arca – mondták az öltönyösök –, és mialatt hallgattam őket, azon tűnődtem, hogy adjam be ezt anyuéknak anélkül, hogy röhögőgörcsöt kapnának.

Boldogan lépek be a lakásba. Azaz csak lépnék, mert az ajtót kitámasztották. Nagy nehezen mégis bejutok. Grzegorz, a dobermann boldogan ugrik a nyakamba, örömében szuszog, szörcsög, mint egy malac. Boiko, a másik négylábú – aki általában elsőként odatolong a lábamhoz – meg-megcsóválja a farkát, de egy pillanatra sem köpné ki a szájából Bryan karját. Unokaöcsém szemrehányóan néz rám; tekintete, akár a napokon át űzött vadé.

– Nem mondtad, hogy vadállattartási engedélyed is van… Jövök haza gyanútlanul, ez a dög meg előkerül a semmiből, nekilök az ajtónak, a hülye lengyel meg teli pofával röhög.

– Ne lengyelezd. Neked is van tisztességes neved…

– …tudom, neki is – vág közbe Bryan. – Leszednéd rólam ezt a dögöt?

Boiko elismerést várva rohan felém a hívó szóra – mi mást tehetnék, megdicsérem, nehogy elveszítse a maradék kis önbizalmát –, Bryan a karját dörzsölgeti és egyfolytában füstölög.

– Ez nem is kutya, ez víziló. Nagy, rohadt dög, majdnem megzabált. Egyáltalán, hogy jöttek ezek haza? Egyedül?

– Mivel én ebben a pillanatban értem haza, ezt neked jobban kéne tudnod.

A srác enyhén hisztérikus hangon felvilágosít, hogy az egész állatkert itthon volt, amikor megjött a nagyszülőktől, de többet ő sem tud, mivel azóta az ajtó előtt tartotta fogva a két kutya, és még csak rágyújtani sem tudott. Ezt pótolandó, egyszerre két cigit gyújt meg és megpróbál magabiztosan bevonulni a konyhába, hogy főzzön magának egy lavór kávét a nagy ijedtségre.

A harmadik csésze után megnyugszik, és elismerően néz rám.

– Ez a frizura határozottan jó, a színe meg egyenesen szuper. Te… – kezd bele – ezt az oroszt honnan szerezted?

– Ne oroszozd. Van neki…

– …tisztességes neve. Tudom. Borisz.

– Boiko. Tanuld meg, mert nagyon érzékeny. Boiko kivert kutya, valószínűleg szibériai husky és német juhász keveréke. Négy napig hevert étlen-szomjan az utcán, éjszakánként egyre panaszosabban, elkeseredetten ugatott. Eleinte azt hittem, hogy eltévedt, de Grzegorz rájött, hogy valami szemét ember kidobhatta.

– Grzegorz!? – hitetlenkedik Bryan. – Az ő intellektusával… és beleszuszogta a füledbe, hogy az ottan egy szerencsétlen, kivert kutya, mire te kimentél érte és megkérted, ha meleg otthonra vágyik, fáradjon veled…

– Csak gúnyolódj… Grzegorz mostanában minden idegen kutyának nekimegy, de Boikót nem bántotta, csak leült mellé és nagyon szomorú volt – Bryan óóó-zását meg sem hallom. – Én meg előkaptam egy kis kolbászt, és három óra alatt meg is szelídített – engem a kutya. Szóval, besomfordált a kertbe, és ott töltötte az éjszakát. A többi pedig jött magától.

Közben felfedezem a dolgozóasztalomon Pat levelét:

„Szia, a kutyákat meghoztam, a gyerek mumpszos, Peter üzleti útra ment valahová Ausztráliába, úgyhogy színültig tele a kis csizmám. Hívj fel, vagy gyere át (ha volt már mumpszod).”

Később Bryan a szememre hányja, hogy a hűtőben csak kutyakaja van, és ő milyen nagyon éhes. Kénytelen vagyok felvilágosítani, hogy tévedésben van: nem én hoztam őt világra, tehát nem is vagyok köteles felnevelni. Végül megesik rajta a szívem és csinálok két melegszendvicset – Bryan repetát kér, de még a gondolatát is visszautasítom.

A kutyákat kiküldöm egy kicsit levegőzni, készítek magamnak egy gyógyteát, majd leülök rajzolni.

– Anisette! – szól az öcskös.

– Hm…

– Nem akarsz várost építeni?

– Nem akarok – felelem, mert tényleg semmi kedvem a hülye számítógépes játékokhoz, ez a városépítés pedig kifejezetten rosszul hangzik.

…Aztán majdnem harminc órán keresztül ülünk a computer előtt; felépítjük Los Angelest, Kairót és még néhány világvárost, majd a végkimerüléstől beesünk az ágyba.

Kérdezz-felelek Évával

 ‒ Melyik a kedvenc regényed?

 ‒ Most éppen Cynthia Rogersontól a Szeretlek, ég veled; beleszerettem ebbe a varázslatos regénybe, olyannyira, hogy ősszel megjelentetem magyarul.

‒ Kik a kedvenc szerzőid?

‒ Többek közt Nick Hornby, Anna Gavalda, John Grisham, Mike Greenberg, John Sandford, Cynthia Rogerson, Murakami Haruki.

‒ Min lepődtél meg legjobban mostanában?

‒ Mindig meglepődöm, amikor egy olvasó azt meséli, hogy valamelyik regényem hatására változtatott az életén – ez elég gyakran előfordul, és mindannyiszor nagyon meghatódom, persze érzem a felelősséget is.

‒ Melyik regényhősöddel találkoznál legszívesebben?

‒ Endrődivel (Hotel Bali), Dalmával (Dalma), Axellel (Most kezdődik) és Terivel (Bangkok, tranzit).

‒ Miért könnyű veled dolgozni?

‒ Mert gyors vagyok, könnyen hozok döntéseket és szívfájdalom nélkül kidobok akár oldalakat is egy-egy kéziratomból.

‒ Miért nehéz veled dolgozni?

‒ Mert az utolsó pillanatban áttördeltetek akár egy egész könyvet, és mert általában akkor akarok javítani, amikor már nyomdában van a  kézirat.

‒ Hol lennél most a legszívesebben?

‒ Mindig ott érzem jól magam, ahol éppen vagyok; most nyáron a Balaton tökéletes úti cél lenne, de egy napfényes teraszon is boldog vagyok egy kávé mellett.

‒ Mi az, amiben töretlenül hiszel?

‒ Abban, hogy a gyerekkori álmokat követni kell.

(A teljes interjú megtalálható az e-könyvben.)