JESSICA BIRD

Egy felejthetetlen hölgy

Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jessica Bird: An Unforgettable Lady 

Fordította Lukács Andrea

Dianne Andersonnak

és szerelmének, Scott Andersonnak.

Valamint a kis MacGregornak. 

1. fejezet

John Smith rápillantott az órájára, majd körülnézett a Plaza Hotel báltermében.

Jól alakultak a dolgok. A jelentés szerint, amit az előbb a fülében lévő adóvevőn hallott, a nagykövet gépe rendben leszállt a La Guardia repülőtérre, a férfi pedig időben érkezik majd a partira.

Smith végigfuttatta tekintetét a csillogó tömegen. Az a fajta előkelő gyülekezet volt, amely egymillió dolláros vacsorapartikon szokott részt venni. A nők drága ékszereket és hosszú estélyit viseltek, a férfiak szmokingot, a teremben lévő összérték pedig a csillagos eget súrolta. Az estélyen üzletek köttettek, viszonyok kezdődtek, és mosolygó szájakból társasági sértések hangzottak el. A helyiségben egymást érték a levegőbe adott puszik és a kézfogások.

Az elegáns bálterem csillárjai alatt az emberek úgy néztek ki, mintha övék lenne az egész világ. Smith azonban tudta az igazat. Jó néhányan igénybe vették már a szolgálatait, így megismerte az előkelőségek piszkos kis titkait és rejtegetett bűneit. Még annak is szemtanúja volt néha, hogyan szembesültek egyesek a hétköznapi valósággal.

Ha valaki egy fegyveres zaklató céltáblájává vált, az elég okot adott az aggodalomra. Ha egy őrült elrabolta a gyereked, hogy lehúzzon néhány millió dollárral? Az igazi probléma volt. Ehhez képest jelentéktelennek tűnt, hogy a szeretőd mellimplantátuma egyformára sikerült-e vagy sem.

A veszély – akárcsak egy súlyos betegség – mindig egyenlővé tette az embereket. Amikor a tragédia kopogtatott az ajtón, a gazdagok hamar rádöbbentek, mi az, ami igazán fontos az életben. A bajjal együtt megismerték saját belső mélységüket is. Smith már volt tanúja annak, amikor egy kemény üzletember sírva fakadt és zokogott a félelemtől, de annak is, amikor egy nő – aki korábban csak a ruháival volt elfoglalva – meglepő lélekjelenlétről tett tanúbizonyságot.

Személyibiztonság-specialistának lenni veszélyes foglalkozás volt, ő mégsem tudta elképzelni, hogy bármi mást csináljon. A katonaságnál és a hírszerzésnél gyűjtött tapasztalatával, valamint tudva azt, hogy nem szeret parancsot teljesíteni, testhezálló foglalkozásnak bizonyult számára. Volt megfigyelő, testőr, de gyilkos is, ha kellett. Bármit csinált is, a legjobb volt a saját területén. Kis cége, a Titkos Megfigyelés Kft. politikusoktól kezdve bankárokon keresztül nemzetközi személyiségekig sok ügyféllel rendelkezett.

Választott foglalkozása egyesek számára nehéz életnek tűnhetett. Ebben a munkakörben rengeteget kellett utaznia, szállodai szobákban vagy az ügyfelek otthonában töltötte az éjszakát, és szünet nélkül egyik megbízatásból a másikba utazott. Számára azonban a folytonosság előny volt. Vagyis inkább létszükséglet.

Egy ruhával teletömött katonai zsák és a felszerelését rejtő két fémbőrönd volt az egyetlen vagyona. A pénz, amit keresett – egy meglehetősen csinos kis összeg – számos offshore számlára volt betéve különböző nevek alatt. Smith nem rendelkezett érvényes társadalombiztosítási számmal, és sem az adóhatóságnál, sem egyetlen kormányhivatalnál sem szerepelt róla titkos feljegyzés, így minden szempontból szellem volt.

Ami persze nem jelentette azt, hogy láthatatlan is.

Egy szűk fekete ruhás nő ment el előtte, és olyan csábos pillantást vetett rá, amelyet a legtöbb férfi ellenállhatatlannak talált volna. Smith átnézett rajta, mintha ott sem lett volna. Nem akart futó kalandba bonyolódni egy társasági hölggyel. A tapasztalat arra tanította, hogy jobb, ha megmarad a saját fajtájánál.

Azok a nők, akikkel együtt volt, többségében a hírszerző ügynökség vagy a katonaság soraiból kerültek ki. Ők megértették az életvitelét, és nem vártak mást, csak hogy egy-két éjszakán felmelegítse az ágyukat. A civil nők, miután lefeküdtek vele, hajlamosak voltak a jövőt tervezgetni, neki pedig sem ideje, sem energiája nem volt arra, hogy ezeket a téves elvárásokat kezelje.

Ismét megszólalt az adóvevő a fülében. A „csomag” már a limuzinban ült úton a Plaza Hotel felé.

– Kösz, Pici! – mondta a csuklóján lévő apró mikrofonba.

A nagykövetet valaki halálosan megfenyegette, ezért kellett most Smithnek szmokingban itt lennie a partin.

Körülnézett a teremben, de nem számított problémára. A tömegben csak úgy hemzsegtek az emberei. Mindegyiküket ismerte, és megbízott bennük, mivel saját kezűleg választotta ki az elit katonai egységekből. Úgy tudta, hogy a Titkos Megfigyelés az egyetlen hely, ahol az egykori katonák, tengerészgyalogosok és haditengerészek úgy voltak képesek együtt dolgozni, hogy közben nem estek egymás torkának. Ha ma este valami történik, akkor is együttműködve mindent el fognak követni, hogy megvédjék a nagykövetet.

Smith azonban nem aggódott, mert olyan információ birtokába jutott, amiről senki más nem tudott. A nagykövetet megfenyegető férfit körülbelül öt órával azelőtt megölték a saját országában egy elhagyatott területen. Smithnek egyik régi barátja súgta meg a hírt, és a forrás ismeretében biztosra vette, hogy az információ helytálló. Ez persze még nem jelentette azt, hogy a nagykövet feje fölül teljesen elhárult a veszély, mivel a merénylőket nem volt nehéz helyettesíteni, az esély azonban jelentősen lecsökkent ezen a bizonyos estén.

A kisebb fenyegetettség ellenére azonban ugyanolyan éber maradt a figyelme. Pontosan tudta, hol vannak az emberek a bálteremben, milyen irányban mozognak, hányan lépnek ki és be a helyiségbe. A világ legjobb hírszerzése sem helyettesíthette periferikus látásának pontosságát, valamint az információk villámgyors feldolgozását.

Az éberség a vérében volt. Legalább olyan elválaszthatatlan részét képezte, mint a szeme színe.

Smith érezte, hogy valaki közelít hozzá hátulról. Megfordult, és az aggódó arcú Alfred Alstont, az estély házigazdáját pillantotta meg. A férfi tipikus arisztokrata volt. A haja idő előtt megőszült, az orrán az elengedhetetlen szarukeretes szemüveg ült. Smith kedvelte, mert könnyű volt bánni vele.

– Szörnyen sajnálom, hogy megzavarom, de nem látta a feleségemet?

Enyhe angol akcentussal beszélt, különösen ahogy a magánhangzókat ejtette, amely minden bizonnyal még abból az időből maradt vissza, amikor a családja átutazott az Atlanti-óceánon. 1630-ban.

Smith megrázta a fejét válaszul.

– Már itt kellene lennie. Semmiképpen sem késné le a nagykövet érkezését. – Alston felemelte a kezét, és vékony ujjaival idegesen a csokornyakkendőjét babrálta. – Habár biztosan mindjárt itt lesz.

A házigazda feszült arca azonban többet mondott a szavainál.

– Akarja, hogy odaküldjem az egyik emberemet a házához? – Smith nem bánta, ha meg kell tennie, mivel nagyon rendes fickónak tartotta Alstont. Különben sem vett volna igénybe túl sok időt. Az emberei olyan ügyesen lavíroztak a forgalomban, hogy hozzájuk képest a New York-i taxisok úgy tűntek, mintha az amish közösségből érkeztek volna.

– Szóljon, ha meggondolja magát! Mellesleg a nagykövet pontosan érkezik.

– Örülök, hogy ön itt van. Curt Thorndyke-nak igaza volt. Maga megnyugtatja az embert.

Smith újra a tömeget pásztázta a tekintetével. Húsz perc, és a nagykövet megérkezik. A szokásos fényképezés és hajlongás után következik a vacsora…

Valamin megakadt a szeme. Jobban mondva inkább valakin.

A sok ember között egy szőke hajú nőt vett észre, aki éppen akkor érkezett. Csillogó, ezüstszínű estélyit viselt, és ahogy a bálterem díszes ajtajában állt, túlságosan is ragyogó volt, hogy igaz legyen.

Smith azonnal felismerte. No de, ki nem?

Von Sharone grófné.

A teremben azonnal elcsendesedett a beszélgetés, amikor az emberek észrevették, hogy megjött. A gála amúgy is magas társadalmi rangja a grófné érkezésével az egekbe szökött. A tömeg elismerése szinte kézzelfogható volt.

Ha ezek a nagyzolók nem tartottak volna italt a kezükben, valószínűleg megtapsolták volna, gondolta Smith szárazon. Mintha legalábbis ő lenne a díszvendég, és nem a nagykövet.

Azért azt el kellett ismernie, hogy jól néz ki. Szőke haja a feje tetejére tornyozva, klasszikus szépségét kihangsúlyozták finom arcvonásai és vakítóan zöld szeme. És persze a ruhája, amely a testére simult és úgy hullámzott rajta, mint a víz, amikor belépett a terembe.

Krisztusom, milyen gyönyörű , gondolta Smith. Feltéve, hogy valakinek tetszik ez az előkelő, mintha kettőig sem tudna számolni típusú nő.

Mert neki aztán nem.

Alston odament hozzá. A grófné kinyújtotta a kezét, majd elfogadta a levegőbe kapott két puszit, és a tekintete felmelegedett.

Valaki más is odament hozzá, majd még valaki, és a szívélyes üdvözlők hada fokozatosan behúzta a terembe. Smith minden mozdulatát követte.

Hirtelen eszébe jutott, hogy a nő nemrégen benne volt az újságban, habár valószínűleg soha nem is került ki onnan. A ruhái, a partijai és az extravagáns esküvője legalább annyira foglalkoztatta a szenzációéhes lapokat, mint a komolyabb újságokat. De mit is olvasott róla legutóbb? Az apja most halt meg. Igen, ez az. Ezenkívül írtak még valamit róla és öt másik nőről a New York Times Stílus című rovatában. Smith a Plaza recepciós pultján látta egy újságban, amely pont a címoldallal fölfelé feküdt.

Ez a nő aztán tényleg ezüstkanállal a szájában született, gondolta, amikor a nyakában és a fülében lógó súlyos gyöngyöket és gyémántokat figyelte. A családja vagyona több milliárdra rúgott, az a gróf pedig, akihez hozzáment, szintén nem minimálbérből tengette az életét.

A nő beljebb lépett a terembe, felé fordult és egyenesen a szemébe nézett. Amikor Smith nem fordította el a tekintetét, a grófné kimért eleganciával felvonta a szemöldökét.

Talán azt nehezményezte, hogy valaki bámulja. Vagy talán megérezte, hogy Smith nem tartozik ide, annak ellenére, hogy az öltözékéből ezt nem lehetett megállapítani.

Esetleg kiült az arcára az érzéki vágy, amit iránta érzett?

Sietve újra semleges arcot vágott, miközben a grófné figyelte. Meglepőnek találta a szemében csillogó intelligenciát, és hogy feltűnően hosszan nézi a bal fülét, amelyben az adóvevő rejtőzött. Nem gondolta volna, hogy ilyen jó megfigyelő. A legelegánsabb ruhák első osztályú próbababájának szerepében könnyen el tudta képzelni, vagy például egy vagyonos férfi mutatós kísérőjeként. Na de, hogy ez alatt az elegáns külső alatt még okos is legyen? Azt semmiképpen.

A grófné folytatta útját a teremben, amikor Pici mély hangja szólalt meg Smith fülében. A nagykövet tizenöt perc múlva megérkezik. Lenézett az órájára. Amikor felpillantott, a nő közvetlenül előtte állt. Nyilvánvalóan kiszakította magát a csodálók köréből.

– Ismerem magát? – A hangja lágy volt, és nő létére kicsit mély. Hihetetlenül izgató.

Kedves, barátságos mosolyt villantott fel, egyáltalán nem azt az arisztokratikus, hűvös grimaszt, amire Smith számított.

Belenézett a szemébe. A mellét eltakarta az ezüstruha, az azonban egyértelműen látszott, hogy az alakja tökéletes, a dereka pedig karcsú. Smith elképzelte, hogy a lába, amelyet szintén elrejtett a ruha, hasonlóképpen hibátlan. Megérezte a parfümjét is, azt a könnyed, jellegzetes illatot, amely azonnal beleivódott az orrába és az idegrendszerébe.

– Találkoztunk már? – ismételte meg a nő a kérdést, majd kinyújtotta a kezét, és várta a választ.

Smith lenézett. A bal kezét nyújtotta felé, így megpillantotta a gyűrűsujján lévő ékszereket. Egy hatalmas, zafírköves gyűrűt, valamint egy vastag, gyémánttal kirakott karikát.

Ettől azonnal rádöbbent, hogy gondolatban épp most vetkőztetett le egy férjes asszonyt.

Felnézett a szemébe, és azt kívánta, bárcsak jó messzire elkerülhetné. Kezdtek kisebbfajta feltűnést kelteni, mivel a nő még mindig kinyújtva tartotta a kezét.

– Nem, még nem – felelte Smith érdes hangon, és kezet fogott vele.

Abban a pillanatban, hogy hozzáért, forróság szökött fel a karján, és a nő szemének villanásából látta, hogy ő is ugyanazt érzi. A grófné azonnal visszahúzta a kezét.

– Biztos benne, hogy még sosem találkoztunk? – Oldalra biccentette a fejét, és közben a tenyerét dörzsölte, mintha ki akarná űzni belőle a kellemetlen bizsergést.

Smith fülében megszólalt az adóvevő, hogy újabb hírt közöljön a nagykövetről.

– Igen, biztos. – Azzal megfordult és elindult.

– Várjon! – kiáltott utána a nő.

Smith nem állt meg, ment tovább a bálterem hátsó része felé. Benyitott egy jelöletlen ajtón, amely egy folyosóra nyílt, ahol pótszékek és asztalok sorakoztak a fal mentén. Az alacsony mennyezetről lelógó csupasz villanykörte világította meg a helyet, éles fényt vetett a betonfolyosóra. Ha itt végigmenne, ahhoz a hátsó bejárathoz jutna, amelyen keresztül majd a nagykövet fog bejönni.

Cipőkopogást hallott a háta mögött, ezért megfordult. A grófné követte.

Még ebben a fényben is lélegzetelállítóan gyönyörű volt.

– Mit keres itt? – dörrent rá Smith.

– Ki maga?

– Mit számít az önnek?

A nő habozott.

– Csak mert úgy nézett rám, mintha már ismernénk egymást.

– Még nem találkoztunk. Higgye el!

Azzal ismét elindult. A grófnénak semmi szüksége nem volt arra, hogy egy újabb férfi csorgassa miatta a nyálát. Ostoba hódolók kétségkívül tucatszám akadtak az életében. És ha már az ostoba férfiaknál tartott, miért nincs mellette a férje? Úgy tűnt, egyedül érkezett a partira.

Smith hátrapillantott a válla fölött.

A grófné visszaindult az ajtóhoz. Lehajtotta a fejét, mintha lelkierőt gyűjtene, mielőtt újra belép az emberek közé.

Smith lassított. Majd megállt.

– Mi a baj? – kérdezte. A hangja visszhangzott a csupasz falak között. Ahogy kimondta, legszívesebben azonnal vissza is vonta volna, ezért azt dörmögte: – Valaki ugyanolyan ruhát visel, mint maga?

A grófné hátrakapta a fejét. Kihúzta magát, és hűvösen nézett rá.

– Nincs semmi baj. – A hangja magabiztosan csengett, tiszta és érthető volt. Talán Smith csak képzelte a sebezhetőségét. – Ön azonban sajnálatos módon egyáltalán nem tud viselkedni.

Smith a homlokát ráncolta, és arra gondolt, milyen átkozottul ért a nő a visszavágáshoz. Egyetlen higgadt, nyugodt mondatot mondott csupán, és ő máris faragatlan tuskónak érezte magát. Na persze, biztosan sokat gyakorolta, hogy kell kioktatni másokat. Talán egy egész hadseregnyi szolgán és pincéren tökéletesítette a képességét az évek során.

Nos, ő nem volt a szolgája. Különben is miért állt az útjába? Még ha meg is halt a nagykövet merénylője, akkor sem szerette volna, hogy egy grófnéhoz hasonló személy megsérüljön az egyik megbízatása során. Legjobb lesz, ha a nő visszamegy a partira, és hagyja, hogy ő végezze a munkáját.

Ideje bekeményíteni, gondolta.

Odasétált a grófnéhoz, és miközben a szemébe nézett, próbálta figyelmen kívül hagyni kínzóan csábító parfümjének illatát.

– Mondani akar valamit? – kérdezte a nő kimérten. – Vagy csak az a célja, hogy fölém tornyosuljon?

Rezzenéstelen tekintetét látva Smith meglepődött. Az emberek hamar meghunyászkodtak, ha ilyen fenyegetően nézett rájuk. Ez a szőke viszont állta a sarat.

Ingerülten közelebb hajolt hozzá.

– Sajnálom, ha csupán megsértettem – mondta. – Fel akartam dühíteni.

– És vajon mi oka volt rá?

– Mert az utamban áll.

– Hogy érti ezt?

Telt az idő, a nagykövet egyre közeledett, a grófné állhatatossága pedig kezdett a bőre alá kúszni.

Ahogy a közelsége is. Lenézett rá, és olyan sürgető érzés öntötte el, amelynek semmi köze sem volt az időhöz.

Sokkal inkább a vágyhoz.

Nem a megfelelő nő, nem a megfelelő helyszín, gondolta. Meg kell szabadulnia tőle.

– Mondja, grófné, mindig így szokta kikényszeríteni, hogy odafigyeljenek magára? – Smith hangja ridegen és könyörtelenül csengett.

– Én nem kényszerítem magát semmire – vágta rá a nő azonnal.

– Kiválasztja azt a férfit, aki nem érdeklődik ön iránt, majd követi, amikor kimegy a partiról. Maga szerint ez tartózkodó viselkedés?

Nagyon szeretett volna már megszabadulni tőle, de tudta, hogy ezzel még nincs vége. Az, hogy ilyen heves és helytelen reakciót váltott ki belőle, arra késztette, hogy óvatos legyen. Olyan volt, mintha egy tűz előtt állna.

És nem állt szándékában megégetni magát.

Meglepődött, amikor azt látta, hogy a nő szája halvány mosolyra húzódik. A sértődött rosszallás helyett, amire számított, a grófné megértően kritikus szemmel méregette.

Aztán meglepte, amikor pontosan fején találta a szöget.

– Ön – jelentette ki határozottan – fél tőlem.

Smith megütközve nézte, majd hirtelen elöntötte a harag.

Mit képzel magáról ez a kékvérű Barbie baba? Ő életeket ment, míg a másik drága ruhákban parádézik a partikon. Ő gyilkosokkal, tolvajokkal és pszichopatákkal foglalkozik a megélhetése miatt. Még hogy fél tőle? Nevetséges!

– Micsoda önteltségre vall, Barbie – felelte szűkszavúan –, hogy azt hiszi, félek magától.

– Pedig egyre ellenségesebb. Ugyan miért?

Smith az ajtóra mutatott.

– Jobb lesz, ha visszamegy a barátaihoz csodaországba. Sokkal nagyobb biztonságban lesz azokkal a Ken babákkal, mint kettesben velem ezen a szervizfolyosón.

A nőnek volt képe szélesen elmosolyodni.

Hát nem érti, hogy ő egy veszélyes alak? Az ég szerelmére, hiszen fegyver van nála!

És miért kell olyan jó illatúnak lennie?

A grófné szomorúan megrázta a fejét.

– Tudja, tényleg azt hittem, hogy maga más.

Más? Na, ezt legalább jól látta.

– Abban egészen biztos lehet, hogy semmi közös nincs bennünk.

– Odabent azt hittem, hogy ura valaminek, mintha irányítana valamit.

– Az egész világot én irányítom, szivi.

– Igazán? Akkor miért olyan ideges? Mi csak beszélgetünk.

– Mi nem csinálunk semmit. Ön az időmet pazarolja.

A nő elegáns mozdulattal megvonta a vállát.

– Maga jött ide hozzám. Senki sem tartóztatja.

Miközben Smith ott állt előtte, ártatlanságát jelezve felemelte a kezét.

Aztán visszafordult az ajtó felé, és hátrapillantott a válla fölött.

– Emellett nem is túl okos.

– Ez meg mi a francot akar jelenteni?

– Szun Ce A hadviselés törvényei . Az emberi konfliktusok legegyszerűbb szabályai. Ha az ellenfeled dühös, idegesítsd fel még jobban. – Hosszú szempillája alól nézett rá, miközben megfogta az ajtógombot. Széles, elégedett mosolya irritálta Smitht. – Az uszítás technikája remekül működik, még az olyan kemény fickóknál is, mint maga. Vagy talán különösen az olyan kemény fickóknál, mint maga.

Ezzel betelt a pohár.

Smith fel sem fogta, mit csinál, csak kinyújtotta a karját, megragadta a nőt, és durván magához rántotta. Az önuralma határáig hajszolták.

És egy hajszállal még azon túl is.

A nő szájáról egyszeriben eltűnt a mosoly, a kezét pedig felkapta, és a mellkasának támasztotta.

– Mit művel?

– Túl késő visszatáncolni, grófné – morogta. – Rossz embernél feszítette túl a húrt.

Azzal lecsapott a szájára, és dühösen megcsókolta, miközben olyan erősen szorította magához, hogy minden porcikáját érezte. Amikor a teste az övéhez préselődött, megdöbbent. A puha domborulatok tökéletesen simultak kőkemény izmaihoz, és heves vágyat lobbantottak lángra benne. A nő olyan volt, mintha egy vad villámot akart volna megzabolázni. Ilyet még sohasem érzett azelőtt.

Amikor az ajka közé csúsztatta a nyelvét, a grófné torkából halk nyögés tört föl. Érezte, hogy már nem akarja eltaszítani magától, inkább megmarkolja a vállát, és ő is viszonozza a csókot.

Ekkor megszólalt az adóvevő a fülében: a nagykövet autója megérkezett.

Hirtelen elszakította magát a nőtől, és zihálva hátralépett. A grófné is kinyitotta ragyogó zöld szemét, és némán nézett rá.

Smith egy pillanatig még lenyűgözve csodálta, milyen gyönyörű: az ajka feldagadt és vöröslött a csóktól, a lélegzete szaggatottá vált, az arca kipirult. Felejthetetlen volt, akit azonban el kell felejtenie. Máskülönben egész biztosan beleőrül.

Hirtelen megfordult, és futásnak eredt, mert tudta, hogy muszáj ott lennie a hátsó kijáratnál, amikor a nagykövet kiszáll a limuzinból. Még sosem veszítette el egyetlen ügyfelét sem, és nem ma este akarta elkezdeni.

Csak felejtsd el, hogy valaha is találkoztál vele, mondogatta magának, miközben a betonfolyosón kopogtak szaladó léptei. Esélytelen feladat.

A pokolba, mi a francért kellett a nőnek utánajönnie? Ő pedig miért nem ment tovább, amikor már elindult?

Mert ez még csak a kezdet, gondolta komoran.

A hatodik érzéke azt súgta, hogy az útjaik még keresztezni fogják egymást.