Kimberley Freeman

Vadvirágok lányai

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Kimberley Freeman, 2010

Hungarian translation © Berta Ádám, 2013

ISBN 978-963-293-253-8

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A drága Janine-nek

Prológus

Sydney, 1989

A kislány csak táncolt.

Jobb láb, pas de chat. Jobb láb, petit jeté.

– Emma, nagymamád kérdezett valamit!

– Hmm? – Bal láb, pas de chat. Bal láb, petit jeté. És vég nélkül tovább a parkettás szobában, egyik napsütötte sávtól a másikig. Imádta nagymama házát, különösen a zeneszobát, ahol a nap mintákat rajzolt az áttetsző függönyre, és volt elég hely táncolni, csak táncolni.

– Emma, mondom, hogy…

– Hagyjad csak, drágám – szólt közbe nagyi halk, dallamos hangon. – Szívesen nézem, ahogy táncol.

Jobb láb, pas de chat…

– Ha az illedelmes viselkedést is olyan rendszeresen gyakorolná, mint a táncot, akkor nem tanácsolták volna el már két iskolából.

Jobb láb, petit jeté...

– Még csak tizenegy éves – kuncogott nagyi. – Bőven van ideje jó modort tanulni, amikor idősebb lesz. Te meg amúgy is ragaszkodsz hozzá, hogy azokba a felfuvalkodott iskolákba írasd.

Bal láb, pas de chat. . .

– Nem, nem, nem! – toporzékolt Emma.

Mély levegő. Kezdjük elölről. Bal láb, pas de chat. Bal láb, petit jeté... Arra lett figyelmes, hogy mindenki elhallgatott a szobában. Felnézett. Azt hitte, egyedül maradt. De nagyi még ott volt, egy öblös kanapén ült a zongora mellett, és őt figyelte. Emma megrázta és kihúzta magát, és visszanézett. Nagyi feje fölött egy hatalmas festmény függött, eukaliptuszfát ábrázolt alkonyatkor: nagyi kedvenc festménye.

Emma nem nagyon értette, miért érdekelheti az embert egy fa, de tetszett neki, hogy nagyinak tetszik.

– Azt hittem, kimentél – mondta végül.

– Nem, téged figyeltelek. Anyád tíz perce kiment. Azt hiszem, a kertben van nagypapával – mosolygott nagymama. – Te aztán nagyon szeretsz táncolni, nem igaz?

Emma csak bólogatni tudott. Még nem volt a birtokában olyan szó, amellyel elmondhatta volna, mit is jelent neki a tánc. Nem egyszerűen szerette; valami sokkal nagyobb és súlyosabb érzés volt ez.

Nagyi megveregette a kanapét maga mellett.

– Ülj csak ide egy percre! Még a legnagyobb balerináknak is szükségük van pihenésre.

Emmának el kellett ismernie, hogy sajog a vádlija, de nem bánta. Vágyott rá, hogy fájjanak az izmai és vérezzen a lábujja. Ez jelezte számára, hogy egyre inkább fejlődik. Viszont nagyon kedves nagyitól, hogy egész idő alatt figyelte, a kislány ezért átvágott a szobán, és leült mellé. Valahol odébb, a ház belsejében szólt a zene: egy régi big band-szám, amit nagypapa kedvelt. Emma százszor jobban szerette nagymamát, mint nagypapát. Nagypapa folyamatosan magyarázott, különösen a kertről. Emma tudta, hogy nagymamája és nagypapája fontos emberek, és sok pénzük van, de nem nagyon törődött vele, mivel is foglalkoznak, vagy korábban mivel foglalkoztak. Nagymama mókás volt, nagypapa pedig uncsi, ennyi az egész.

– Mesélj a táncról – kérte nagyi, és puha kezébe vette Emma pöttöm ujjait. – Balerina lesz belőled?

Emma bólintott.

– Anya azt mondja, alig valakiből lesz balerina, és valami mást is csinálnom kellene, a biztonság kedvéért. De akkor nem maradna elég időm a táncra.

– Hát, ismerem anyádat, amióta megszületett – mosolyodott el nagyi, ettől kék szeme sarkában szarkalábak jelentek meg. – És nincs mindig igaza.

Emma nevetett, és édesen csintalannak érezte magát.

– De keményen kell majd dolgoznod – mondta nagyi.

Emma elkomolyodott, és felszegte állát.

– Máris azt teszem.

– Igen, igen, minden jel szerint olyan keményen gyakorlod a táncot, hogy semmi másra nem jut időd. Még csak barátkozásra sem. – Ekkor olyan kifejezés suhant át nagyi arcán, amit Emma nem tudott megfejteni. Aggodalom volt? Vagy valami más? Pár pillanatig szótlanul ültek.

Odakint az őszi nap ferdén sütött a susogó ágakra. De bent a szobában teljes csend volt, és meleg.

– Tudod – kezdte nagyi, kicsit megmozdult ültében, és futólag megszorította Emma kezét –, szeretném, ha megígérnél nekem valamit.

– Mit?

– Egy kis ösztönzés.

Emma kivárt, nem tudta biztosan, mit jelent ez a szó.

– Ha tényleg balerina leszel, kapsz tőlem egy ajándékot. Valami nagyon becseset.

Emma nem akart neveletlennek tűnni, de képtelen volt izgatottságot színlelni. Kedvesen elmosolyodott.

– Köszönöm – mondta, mert az anyja ezt akarta volna.

Nagyi kacagásban tört ki.

– Jaj, te jó ég, hát ezzel nem nyűgöztelek le, ugye?

Emma nemet intett.

– Tudod, nagyi, ha balerina lesz belőlem, akkor azzal mindent elérek, amit akartam.

– Azzal valóra válik az álmod – bólintott nagyi.

– Igen.

– Ettől függetlenül megtartom az ígéretem – mondta nagyi. – Mert utána is szükséged lesz még valamire. A balerinák nem táncolhatnak örökké.

De Emma máris újra talpra szökkent. A gondolat, hogy valóra kell váltania az álmát, minden idegszálát és izmát kétségbeesett energiával töltötte fel: mozognia kellett. Pas de chat. Petit jeté.

– Emma – mondta nagyi halkan –, vésd az eszedbe, hogy a siker nem minden.

Nagyi hangja szomorúnak csengett, úgyhogy Emma nem nézett rá.

Csak táncolt tovább.

Beattie: Glasgow, 1929

Beattie Blaxlandnek álmai voltak. Nagy álmai. Nem csak afféle zavaros kalandfoszlányok, amelyek alvás közben rohanják meg az embert.

Nem, ezekkel az álmokkal lefekvés előtt csitította magát, kihajtható ágyában, amelyet szülei dermesztően hideg lakásában terítettek a padlóra. Élénk, sóvárgással teli álmok. Divattal, kelmékkel teli és persze jómódú élet. Olyan élet, amelyben a lehangoló családjával kapcsolatos lehangoló igazság elhalványul, összezsugorodik és szertefoszlik. Arról az egyről nem álmodott soha, hogy közvetlenül a tizenkilencedik születésnapja előtt teherbe fog esni házas szeretőjétől.

Egész februárban megszállottan számolta a heteket újra és újra, próbált visszagondolni, értelmet találni a dátumokban. Gyomra az ételnek már a szagától is összerándult, melle érzékeny lett, és március elejére Beattie végül megértette, hogy gyermek – Henry MacConnell gyereke – növekszik a méhében.

Aznap este úgy érkezett meg a klubba, mintha mi sem történt volna. Nevetett Teddy Wilder viccein, nekidőlt Henry meleg kezének, amint az a háta görbületét simogatta, miközben mindvégig ellenállt a késztetésnek, hogy öklendezzen a szivarfüsttől. Az első korty ginkoktél savanyú volt, és marta a nyelvét. Mégis mosolygott tovább. Alaposan megtanulta, hogyan navigáljon az érzései és a viselkedése között nyíló szakadékban.

Teddy határozott mozdulattal kettőt tapsolt: a füst felemelkedett, és a férfiakkal meg a brandys pohárkájukkal együtt a helyiséget uraló kerek kártyaasztalhoz vándorolt. Teddy és fivére, Billy üzemeltette ezt a nem egészen törvényes szerencsejáték-termet a Dalhousie Lane-en, apjuk tökéletesen törvényes étterme fölött. Beattie az étteremben találkozott velük először. Korábban pincérnőként dolgozott; a szülei még mindig azt hitték, hogy az a foglalkozása. Teddy és Billy mutatta be Henrynek, és utána hamarosan megismertették vele a klubot is: Glasgow sötéten csillogó alvilágát, ahol senkit sem izgatott, ki is ő, feltéve, hogy csinos. Az éjszaka felében italokat szolgált fel, a másik felében pedig Teddy barátnőjének, Corának szolgáltatott társaságot.

Cora megpaskolta a díványt, hogy maga mellé invitálja Beattie-t. A többi nő a kandalló körül gyűlt össze; a rövid, göndör tincseit rózsaszín szaténszalaggal lelapító Cora volt a terem koronázatlan királynője. Bár ez a többiek közül senkinek sem tetszett, voltak annyira óvatosak, hogy ne álljanak túl közel hozzá, nehogy előnytelen összehasonlítás tárgyává váljanak. Valószínűleg Beattie is ugyanígy tett volna, ha Cora nem dönt úgy, hogy ők ketten kebelbarátnők lesznek.

Cora megragadta és megszorította Beattie kezét: ez volt a szokásos üdvözlésük. Beattie egyszerre csodálta Corát titkon, és volt gyötrően féltékeny a lány erősen kifestett sötét szemére és platinaszőke hajára, könnyed bájára és végtelen kasszájára, amelyből muszlin- vagy rojtos kínai kreppruhákat vásárolhatott. Beattie igyekezett, tényleg megpróbált lépést tartani. Saját maga vette a ruhaanyagot és varrta a ruháit, senki nem mondta volna meg, hogy nem Párizsban tervezték és készítették őket. Sötét haját divatosan rövidre vágva viselte, de úgy érezte, nyílt arca és nagy kék szeme miatt képtelen rejtelmesnek és igézőnek tűnni. Cora beleszületett a nagyvilági magabiztosságba, míg Beattie-nek állandóan küzdenie kellett érte.

Cora hosszú áradatban fújta ki a cigarettafüstöt.

– Szóval, hányadik hétnél tartasz?

Beattie-t szíven ütötte a kérdés; élesen a kökényszemű Corára nézett. Barátnője egyenesen előre figyelt, piros ajka a cigarettaszipka köré zárult. Egy pillanatra Beattie el is hitte, hogy csak képzelte a kérdést: szégyellt titka biztosan nem jutott ki lelke sötét mélyéről a fényesen kivilágított klubba.

De aztán Cora felé fordult, finoman ívelt szemöldökét felvonta, és elmosolyodott.

– Beattie, gyakorlatilag zöld vagy a füsttől, és hozzá sem nyúltál a borodhoz. Múlt héten azt hittem, talán beteg vagy, de most már… Ugye, igazam van?

– Henry nem tudja.

Kétségbeesetten buktak ki belőle a szavak.

Cora ellágyulva veregette meg a kezét.

– Kizárt, hogy egy szót is szóljak. Ígérem. Fújd ki magad, drágaság. Teljesen halálra rémültél.

Beattie követte Cora tanácsát, és finom lazaságot erőltetett tagjaira, ahogyan elvárták tőle. Elfogadott egy cigarettát Corától, noha görcsbe rándult tőle a gyomra. Nem engedhette, hogy bárki más észrevegye vagy kérdezősködjön. Például a pirospozsgás arcú, kegyetlen kacajú Billy Wilder: ó, ő aztán jól szórakozna rajta.

De tudta, hogy nem rejtheti el a titkát örökre.

– Nem válaszoltál a kérdésemre. Hányadik hétnél tartasz? – kérdezte Cora olyan keresetlen hangon, amivel akár azt is kérdezhette volna Beattie-től, mit evett aznap ebédszünetben.

– Hét vagy nyolc hete nincs vérzésem – motyogta Beattie.

Elviselhetetlenül sebezhetőnek érezte magát, mintha lehúzták volna a bőrét. Nem akart róla beszélni, de még gondolni se rá, egy pillanatig se.

Nem készült fel arra, hogy anya legyen: már a gondolattól is hideg költözött a szívébe.

– Az még korai. – Cora előhúzta a táskájából a púderes dobozát, és felpattintotta. A kártyaasztalnál ülők harsányan felnevettek.

– Még van rá esély, hogy nem marad meg.

Egy-két lélegzetvételnyi időre enyhült a nyomasztó rettenet.

– Tényleg? Nekem fogalmam sincs. Tudom, hogy buta vagyok, de…

Hitt Henrynek, aki azt ígérte, ha pont jókor húzza ki belőle, akkor ez nem fordulhat elő. Egyéb óvintézkedésre nem volt hajlandó.

– Húzzanak óvszert a franciák! – mondogatta. – Én tudom, mit csinálok. – Harmincéves volt, egy háborúban is harcolt; Beattie megbízott benne.

– Hallgass ide – folytatta halkabban Cora. – Vannak dolgok, amiket megtehetsz, drágaság. Minden este vegyél forró fürdőt, fogyassz csukamájolajat, futkoss, fáraszd ki magad! – Bepattintotta a púdert, és újra felvette a megszokott, keresetlen tónust. – Még kezdeti szakaszban vagy. Az unokatestvérem már három hónapnál járt, amikor a poronty egyszer csak elment. A kezében tartotta a csöppséget, nem volt nagyobb, mint egy egér. De teljesen lesújtotta. Kisbabára vágyott. Persze férjnél volt.

Férjnél volt. Beattie nem volt férjnél, éppenséggel Henry volt házasember. A feleségét Mollynak hívták, az „ír farkas”, ahogy Henry szerette hívni. A férfi biztosította róla, hogy házasságuk szerelemmentes, annak idején azt hitték, nagyon jól ismerik egymást, de aztán lassan elhidegültek. Ennek ellenére mégis Molly a felesége. Nem pedig Beattie.

Minden elegancia nélkül elpöfékelte a cigaretta felét, aztán kimentette magát azzal, hogy mennie kell dolgozni. Ahogy körbevitte az italokkal teli tálcát, Henry szögletes állkapcsát és aranyos-vörös haját nézte. Vágyott rá, hogy megérintse, de óvakodott megzavarni az összpontosításban. Még nem mert szólni neki a gyerekről: ha Corának igaza van, és előfordulhat, hogy elvetél, akkor minek csináljon belőle problémát? Abból semmi jó nem származna. Talán már holnapra vagy a jövő hétre túl lesz rajta. Túl lesz mindenen. Pár hosszú, forró fürdő; kétségtelenül nehéz volt hosszabb időt eltölteni a fürdőszobában, amelyen az egész bérházi emelet osztozott, de ha reggel elég korán kimegy…

Henry felpillantott a lapjaiból, és észrevette, hogy a lány nézi. Biccentett neki: ez volt Henry, semmi nagy ívű gesztus, semmi bolondos kacsintás, integetés. Csak ráfüggesztette a lányra állhatatos szürke szemét. Beattie-nek el kellett fordulnia. A férfi újra a lapjaiba mélyedt, ő pedig visszavitte a tálcát a helyiség sarkában álló kicsi bárpulthoz, és a tükrös polc mentén felsorakoztatta a gines és brandys palackokat. Imádta Henry fakó szemét; ezt a különös, világos árnyalatot. Akkor is értett a pillantásából, ha a férfi nem szólt, márpedig ritkán szólt. Egyszer, közvetlenül a viszonyuk kezdetén, a lány figyelte póker közben, és észrevette, milyen éles a kontraszt a férfi pupillája és az írisze között. Valójában még a lapjárást is ki tudta olvasni a tekintetéből: ha jó leosztást kapott, kitágult a pupillája, ha rosszat, összeszűkült. Szinte észrevehetetlenül; csak az a nő láthatta, aki folyton Henry tekintetét figyelte.

Persze ebből kiindulva a többi férfit is figyelni kezdte az asztalnál, hogy megpróbálja kitalálni, milyen lapokat kaptak. Nem mindig boldogult könnyen, főleg Billy Wildernél nem, akinek gyakorlatilag fekete volt a szeme. De ha nagyra nőtt a tét, amikor a férfiaknak leginkább nehezükre esett közömbös arcot vágni, szinte mindig meg tudta mondani, blöffölnek-e. Henry ezt zöldségnek tartotta. Amikor a lány megpróbálta megmutatni neki, mire gondol, a férfi kitessékelte az öléből, és elküldte a kártyaasztaltól. Aztán vesztett, mert nem fogadta meg Beattie tanácsát, és napokig gyilkos kedvében volt. Úgyhogy a lány most inkább oda sem ment hozzá. Nem olyan fontos.

– Hihetetlen, milyen göncöt húzott Ivy O’Hara, nem?

Beattie Ivy felé fordult. A nő flitteres, gyöngyökkel kivarrt, hálóingszerű csőruhát viselt, alatta selyem alsószoknyát, a nyakánál selyemvirágot és egy pár Lajos korabeli magassarkút. A tündöklő ruha szabása túl szűk volt Ivy széles csípőjére: a modern divat könyörtelen a csípővel szemben. Nem Ivy hibája. Egy jó varrónő úgy is tudta volna kanyarítani azt a kelmét, hogy Ivy sudár istennőnek tűnjön benne.

– Uramatyám – mondta Cora –, úgy néz ki, mint egy tehén!

– A ruha teszi.

Cora a szemét forgatta. De ma este Beattie-nek nem volt szíve végighallgatni, ahogy Cora borotvaéles nyelvvel elemzi az összes többi nő hiányosságait. Egy darabig szomorúan hallgatta, aztán visszament a bárhoz.

Ahogy telt az este – pohárcsörgés, férfiak nevetése, hangos dzsessz a gramofonból és a mindenütt jelen levő dohányfüst –, a lányon végtelen kimerültség lett úrrá, húzta az ágy. De ezt aligha közölhette; Teddy Wilder szerette „hajnalhasító Beattie”-nek hívni, és jó párszor előfordult, hogy a lány csupán egy-két óra alvást követően ment be dolgozni Camille ruhaüzletébe. De ma este Beattie úgy érezte, eltávolodott a lármás vidámságtól. Saját aggodalmának, nyomorúságának kis buboréka fogta körbe.

Nagy sokára Henry felállt az asztaltól, és összekaparta a rendetlen halomban álló ötfontos bankókat. Jó estéje volt, és a többiekkel ellentétben ő tudta, mikor kell megállni. Félig vicces szitkozódás hangzott fel a nyomában, miközben átvágott a helyiségen. Megállt a bárpult előtt, látszatra el sem jutott a füléig, mit mondtak az ismerősei. Mosolytalanul nyújtotta kezét Beattie-ért. A hallgatag tekintélynek, amelyet Henry árasztott magából, senki sem állt ellen. Beattie imádta őt ezért; a többi férfi hozzá képest csak lármás bolondnak tűnt. Csupán egyetlen pillantást vetett a kezére, erős csuklójára és tiszta, szögletes körmeire, és az máris felidézte benne, elsősorban miért is került ebbe a kutyaszorítóba. Elég volt a férfira néznie, máris melege lett.

Henry magához húzta, keze mélyre siklott Beattie csípőjén, és a lány máris tudta, mit akar. Várta őket a kis hátsó szoba, benne az üres rekeszek és hordók között álló puha heverő.

A lány a kandalló által felfűtött klubból kilépve, mint mindig, megborzongott, Henry halkan ránevetett, forró lehelete megcsapta Beattie fülét. Azt hitte, a vágytól rázkódik össze a lány. De abban a szempillantásban Beattie-re teljes súllyal nehezedett saját könnyelműsége, és porrá zúzta feltámadó vágyát. A férfi, ha meg is érezte Beattie vonakodását, nem adta jelét. Becsukta az ajtót, ezzel az utolsó fénysugár is eltűnt, és karjába vette a lányt.

A férfi ruháinak édes melege, zihálása, szívverése. Henry nekiesett Beattie-nek, és a lány minden csontja ellágyult, olyan szerelmes volt belé. Az ismerősök pillantásától távol Henry olyan gyengéd volt.

– Drágám – suttogta a lány hajába. – Tudod, hogy szeretlek.

– Én is szeretlek. – A lány ezt újra és újra el akarta ismételni, nagyobb, fényesebb szavakkal.

A férfi gyengéden a heverőre fektette, és lassan felhúzta a szoknyáját. Beattie megmerevedett; a férfi erősebben préselte magát hozzá, a lány láthatta, milyen bolondság volt ellenállni. Már túl késő volt. Minek csukja be a kaput, ha már kiszökött a ló, ahogy az apja mondogatta.

Az apja. A lányon újabb hullámban söpört végig a szégyen és a bűntudat.

– Beattie? – szólalt meg Henry, hangja lágy volt, keze viszont már vasmarokként szorult a lány térde köré.

– Igen, igen – rebegte a lány. – Persze.

Beattie bőre kipirult a forró víztől, a fürdő után magára kapkodta ruháit a nyirkos fürdőszobában. Egy hét telt el, és a forró fürdők nem vezettek sehova, leszámítva, hogy Mrs. Peters, a szomszéd különös pillantásokat vetett rá.

Visszament a lakásba, és apját a konyhaasztalnál találta, az írógépen dolgozott. A lány orra fénylett, a hűvös ellenére ideges veríték ütközött ki rajta. Már nem is emlékezett, mikor látta Papát utoljára nyugodtnak. Minden egyes nappal egyre jobban összehúzta magát, egyre inkább megfeszült, mint a pók, amelyik behúzza a lábát, mielőtt meghal. A konyhában a plafonnal párhuzamos fregoliról mosott ruha lógott. Mama még aludt a nappali lakrészt a hálótértől elválasztó függöny mögött.

– De korán keltél! – jegyezte meg Beattie.

Apja felpillantott, és halványan elmosolyodott.

– Ugyanezt én is elmondhatom rólad – felelte erőteljes angol akcentussal. Mama skót tájszólása sűrűbb volt, mint a glasgow-i köd, Beattie-é pedig valahol a kettő között helyezkedett el. – Későn kerülsz haza az étteremből, aztán máris fent vagy, újból munkára készen.

Beattie a Sauchiehall Streetre járt munkába, Camille butikjába. Legalábbis az elmúlt három hétben. Előtte a Poly Áruház ruházati osztályán dolgozott, ahol a vásárlók nem követelőztek annyit, de a ruhák sem voltak olyan szépek. A legújabb európai divat mind megérkezett Camille-hoz, és nála vásároltak a legmódosabb glasgow-i asszonyok: a hajómágnások és vasúti befektetők feleségei meg lányai. Beattie rendszeresen tanúja volt, ahogy szemrebbenés nélkül elköltenek ötven fontot vagy még többet egyetlen ruhára, miközben ő heti négy shilling keresetet vitt haza.

– Már nem sokáig kell két állást vállalnod – mondta apja, leszegte a fejét, és megigazította a szemüvegét. – Biztos vagyok benne, hogy hamar elkészülök.

– Szívesen csinálom.

Beattie szívébe belenyilallt a bűntudat. Papát elkeserítené, ha tudná, hogy egy klubban dolgozik, és a borravalókból él, amit azért adnak neki a férfiak, mert csinosnak tartják; na meg Henry néhány fontjából, amit odacsúsztat neki, ha szerencsés volt a lapjárás aznap este. Apja abban a hitben élt, hogy Beattie erkölcsös lány, és ártatlansága érintetlen.

Apja visszatért a munkához. Kopp, kopp, kopp… Beattie-nek egészen megsajdult a szíve apja láttán, akinek összeráncolt szemöldökén olyan egyértelműen látszott az aggodalom. Még egy évvel ezelőtt is olyan más volt minden. Papa a londoni Beckham College-ban tanított természetfilozófiát. Nem voltak jómódúak, de elég boldogan éldegéltek, egy takaros lakásban a főiskola területén; az ablakokon délután besütött a nap. Beattie-nek izgalmas volt, hogy Londonban lakhat, azok után, hogy egy Berwick-upon-Tweed nevezetű kis határvárosban nőtt fel, amelynek aprócska, hideg kertjét Mama olyan nagy gonddal művelte. De Papa szókimondó ateista volt – még akkor is, ha ezt Mama skót protestánsként erőteljesen ellenezte –, és az új, katolikus dékán számára gyorsan ellenszenvessé vált. Két hónap leforgása alatt elvesztette az állását, és vele együtt a lakást is.

Épp amikor be akart lépni a függöny mögé, hogy összetekerje a matracát és cipőt húzzon, Papa megszólalt.

– Nagyon vigyázz magadra, Beattie, drágám – mondta.

A lány megtorpant. Apja soha nem mutatott ki igazi, mély kötődést, úgyhogy ez a kis morzsa – drágám – a lány szívébe markolt. Visszament az asztalhoz, és leült az apjával szemben, figyelte, ahogy gépel. Örökölte apja sötét haját és kék szemét, de markáns orrát és pengeéles ajkát hál’istennek nem. Ebben a pillanatban Beattie olyannak látta az apját, amilyennek mindig is: egy közvetlen közelében élő embernek, akit jól ismer, mégis tökéletesen idegen számára. A pénzhiány Londonból Glasgow-ba űzte őket, ahol Beattie anyai nagyanyja örömét lelte abban, hogy lekicsinylő gesztussal megszánja a családot. Papának senki más nem ajánlott újabb tanári állást, másféle munkát pedig nem volt hajlandó elvállalni. Ragaszkodott ahhoz az elképzeléséhez, hogy intellektusa győzedelmeskedni fog. Így aztán a könyvén dolgozott, mert biztos volt benne, ha befejezi, valamelyik kiadó megveszi tőle, és valahol a világban lesz egy egyetem, amelyik alkalmazni akarja majd.

Nagyi szerint ez zöldség volt. Anya, ha egyet is értett vele, nem hangoztatta.

Papa megérezte, hogy lánya őt nézi, és értetlenül felpillantott.

– Mi az, Beattie?

– Szeretsz engem, Papa? – Az ő száján bukott ki ez a kérdés? Nem ezt akarta mondani.

– Hát… én… – apja zavarodottan vette le szemüvegét, és buzgón dörgölni kezdte a lencsét ingével. – Igen, Beattie.

– Bármit csinálok? Mindig is szeretni fogsz? – Szaporán vert a szíve, elemi félelem munkált benne. Félt, hogy apja kitalálja a gondolatait.

– Ahogy az egy apától elvárható.

A lány felállt, átfutott az agyán a gondolat, hogy finoman megérinti apja csuklóját, aztán meggondolta magát.

– Nem vagyok fáradt – hazudta. – Teljesen jól vagyok.

Apja nem nézett fel.

– Jó kislány. Muszáj dolgoznom. Magától nem készül el a könyv.

Az írógép hangja követte a hálóba, ahol Beattie előkereste és felvette a cipőjét. Mama halkan horkolt, Beattie-t kicsit felvidította, hogy ilyen békésnek tűnik az arca. Már régóta nem látta anyját másmilyennek, csak fáradtnak és aggodalmasnak. A falra ki volt tűzve a ruha szabásmintája, amelyen Beattie korábban dolgozott. A barna papír megereszkedve csüngött a gombostűkről, amelyekkel kitette: amióta rájött, hogy terhes, már nem tudta rávenni magát. Miért varrjon ruhát, ha úgysem sokáig lesz már jó rá?

Beattie az ágy szélén ült, karját hasára téve. Miféle rejtelmek bontakoznak ki odabenn? Milyen különös új élet mozgolódik és növekszik ott? Ahogy ez eszébe jutott, beleszédült a félelembe. Összeráncolta a szemöldökét, és arra összpontosított, hogy méhe kilökje a tartalmát. De semmi nem történt, soha nem történt semmi.

Teltek a hetek, és az a makacs valami csak megkapaszkodott a belsejében. Azt képzelte, görcsei vannak, de nem volt ott semmi, csak a félelemtől rángatózott. Közben pedig fűzői egyre inkább feszültek, és – minthogy mindig is karcsú, szinte csontos volt – máris láthatóvá vált pocakja első domborulata. Hálás volt karcsúsító ruháinak és jótékony takarást biztosító kabátjának, meg azért, hogy Henry szívesebben szeretkezett sötétben, na és azért, hogy észrevétlenül ki tudott engedni pár centit a varrásoknál. Hamarosan biztos megindul a vérzés, ahogy már százszor, ezerszer elképzelte. Véget ér a rémálom, és – mint annak rendje és módja – megy tovább az élet.

Egyre nehezebben tudott kikelni az ágyból, és egy hűvös áprilisi reggelen addig szunyókált a szürke derengésben, hogy már anyja ébresztette gyengéden.

– Beattie. Beattie, drága! Elkésel a munkából.

Beattie erőlködve nyitotta ki a szemét.

– Sajnálom – mondta Mama. – De nem szeretném, ha kiszolgáltatnád magad a főnököd kényére-kedvére. Zűrös időket élünk. Nehogy elveszítsd az állásodat.

– Kösz, Mama – felelte a lány, félretolta a paplant, és megdörgölte a szemét.

Az anyját álltában hangos köhögés fogta el. Úgy tűnt, soha nem hagyja abba, aztán végül csak úrrá lett rajta. Közben Beattie gyorsan felöltözött.

– Csúnyán köhögsz – mondta.

– Á, rendbe jövök.

– Már egy hete tart. Lehet, hogy orvoshoz kellene menned.

Mama szomorú tekintettel fordult felé. Szeme külső sarkánál szemhéja lefittyedt, mintha aggodalmai minden súlyát ott cipelné.

– Nem engedhetjük meg magunknak az orvost, gyermekem, se azt, hogy kivegyek egy szabadnapot. Egy-két napon belül jobban leszek.

Beattie a nappali lakrészbe távozó anyja után nézett, aztán megfésülködött, a feltornyozott bőröndöknek támasztott, egy homályos kis tükörnél kisminkelte magát. Papa vajon nem látja, mi van Mamával? Most az egyszer nem jut az eszébe, hogy ha becsületes munkát keresne… Persze nem látta. Mama a ragyogó eszéért ment hozzá, és most hozzá volt kötve.

Camille butikja, ahol Beattie heti négy nap dolgozott, Antonia Hanway tulajdonában állt, az ő bátyja volt a híres James Hanway, aki szabászatot üzemeltetett a Bath Lane-en. Beattie titokban abban reménykedett, jó benyomást tesz majd Antoniára, és egy nap állást szerezhet Jamesnél: varrónő vagy szabó lehet, sőt, esetleg ruhatervező. Tartott a táskájában néhány összehajtott vázlatot arra az esetre, ha a férfi véletlenül bejönne a butikba. Soha nem jött be.

A lány még akkor is ásítozott, amikor beért dolgozni, mire Antonia szigorúan meredt rá. Antonia nehéz természet volt, bár Beattie nem gondolta, hogy szándékosan viselkedik így. A vásárlóknak időpontot kellett egyeztetniük, mielőtt bejöttek, aztán Beattie-nek és a többi elárusítónak úgy kellett kiszolgálni őket, mintha a királyi család tagjai volnának. Néha tényleg a királyi család tagjait szolgálták ki, és Beattie feltételezte, Antoniából szüntelen nyugtalankodása miatt lett ilyen kiállhatatlan munkaadó. A lány nem bánta, mert imádta az üzletet. Ruhákkal teli állványok sorakoztak a pepita mintás padlón, az alagsori próbafülkéket ragyogó csillárok világították be, és a kirakatból verdeső szárnyú kanári figyelte az utcát kovácsoltvas ketrecéből. Rexnek hívták. Lorna, az egyik elárusítónő korábban elmesélte Beattie-nek, hogy ez már a negyedik Rex nevű sárga kanári, amit Antonia kitett a kirakatba.

– Az egyik meghal, ő meg másnap már hozza is a következőt – fecsegte Lorna. – Nem szereti a vásárlók eszébe juttatni a halált, pedig az egyszer mindenkit utolér. Fölfuvalkodott tehenek.

Beattie nagyon megszerette egyik-másik vásárlót, aki a Camille-ba járt, megint másokat viszont teljes szívéből utált, és közülük is Lady Miriamet rühellte leginkább, ezt a pengevékony, negyvenes nőt, aki éppolyan szűkmarkúan bánt a kedves szavakkal, mint amilyen bőkezűen költött magára. Aznap délelőtt, amikor Beattie először érezte az éles fájdalmat a bal oldalában, történetesen éppen Lady Miriamot szolgálta ki.

Először azt hitte, el tudja terelni a figyelmét a fájdalmairól. Egymás után vette le a ruhákat az állványról, és szedte velük a lábát lefelé a lépcsőn, a próbafülkéhez. Szíve is sietősen vert, beleköltözött a remény: most valóban megtörténik. A forró fürdő, a csukamájolaj, a szüntelen vágyakozás végre eredményre vezet. Ugyanakkor rettegés töltötte el. Mi van, ha fájdalommal jár? Vagy mocsokkal? Hogyan kezelje a dolgot diszkréten a munkahelyén?

– Szerintem a kék áll jól önnek – mondta éppen Antonia Lady Miriamnek, Beattie pedig próbált nyugodtnak látszani. – Te mit gondolsz, Beattie?

– Gyönyörű a szabása – felelte a lány. – És ez az árnyalat nagyon előnyösen emeli ki a hölgy bőrét… – görcsbe rándult a mélyen ágyékába nyilalló fájdalomtól, önkéntelenül elcsuklott a hangja, és a pocakjához kapott.

– Mi az, Beattie? – kérdezte Antonia élesen.

– Fájdalmaim… vannak…

Nem lett volna szabad így alakulnia! Az lett volna a megfelelő, ha csendben, gyorsan indul be a vérzés, otthon, ahol a közelben egy fürdőszoba. Senkinek nem lett volna szabad megtudnia.

Eltelt egy pillanat, senki sem mozdult, csak Lady Miriam tekintete siklott Beattie arcáról a hasára, aztán vissza az arcára. Beattie összehúzta magát. Lady Miriam tudja.

– Haza kell mennem – nyögte, és elfordult, hogy rohanvást elinduljon a lépcső felé.

– Várj csak, leányom! – kiáltotta Antonia, egyértelműen pánikba esve, hogy Beattie milyen benyomást tesz így Lady Miriamre.

– Hagyja, hadd menjen! – mondta Lady Miriam.

A lány kirohant. Fel a lépcsőn, ki a butikból, az utcára, a szemerkélő esőbe.

Egy pillanat múlva a fájás abbamaradt. Visszafojtotta a lélegzetét.

Haza: mindenáron haza kellett mennie. Három sarkot megtett, mire észrevette, hogy az üzletben maradt a kabátja. Karja végig libabőrös volt. Léptei falták a nedves, szürke utcát, lélegzetvétele hangosabb volt, mint a dübörgő forgalom.

Aztán újra belehasított a fájdalom. Erősen, élesen; a lány összegörnyedt. Erőltetnie kellett a lélegzetvételt, mert tudta, így nem mehet haza. Még meglátja a Papa – egyébként is orvosra volt szüksége.

Beállt egy bolt ponyvája alá, hogy ne ázzon, és megpróbált lehiggadni, hogy képes legyen használni az eszét. Nem volt pénz orvosra: Mama ezt éppen aznap reggel közölte. Aztán eszébe jutott, amikor a klubban Henry és Billy Wilder már olyan részegek voltak, hogy nem bírták tovább elviselni egymás heccelődését, és ökölre mentek. Billy széttört egy poharat Henry fején, és nem lehetett elállítani a vérzést. Henry zsebkendőt szorított a sebre, aztán éjféli látogatást tett dr. Mackenzie-nél a West George Lane-en, az immáron bűnbánó Billyvel együtt. Harminc évvel hamarabb dr. Mackenzie segítette a világra Henryt, és azóta is ő volt a család orvosa. Talán ha tőle kér segítséget, rábízza magát az ő könyörületességére, és elmondja neki, hogy a gyermek, akit elveszített, Henrytől volt…

De ezzel szégyent és bajt hozna Henry fejére.

Elviselhetetlenül erős fájdalmai voltak; segítségre volt szüksége. Megfordult, és a West George Lane felé indult. A feje fölött egyre sötétebb felhők gyülekeztek, és a könnyű szitálás esőre váltott. Nagy, hideg cseppekben hullott. A zivatar elárasztotta a csatornákat, az elszáguldó kocsik kereke pedig felcsapta a vizet. Közel maradt a házfalakhoz, hogy össze ne fröcsköljék, de így is átázott a cipője, mire megérkezett. Aztán csak állt ott a csuromvizes lábbeliben, és nem tudta belökni dr. Mackenzie sebészetének ajtaját. Nem volt ponyvatető a bejárat fölött, amely fedezéket nyújtott volna az eső elől, a felhőszakadás úgy verte a lányt, mintha Beattie semmivel sem lenne fontosabb, mint azok a szeméttel teli rekeszek, amelyek a szűk sikátor túloldalán hevertek.

Abban a pillanatban nem is gondolta, hogy fontosabb.

Könnyek gyűltek a szemébe, és most először, mióta rájött, hogy terhes, szabad utat engedett bánatának. Megsiratta elvesztett ártatlanságát, büszkeségét, ami szikrányi önbecsülés még maradt benne, miután családját kisemmizték. De sírt a gyermekért is, aki kéretlenül fogant, és soha nem volt esélye beszívni a nedves glasgow-i levegőt, érezni anyja simogatását, apja viharszürke szeme sem mosolyoghat rá. Kezébe temetett arccal sírt, és verte a zuhogó eső. Aztán hirtelen, varázsütésre elállt a felhőszakadás.

– Jól vagy, te leány?

Felnézett. Körös-körül még mindig ömlött az eső, de egy magas, széles vállú úriember állt meg mellette óriási fekete esernyővel, amit Beattie fölé tartott.

Beattie letörölte arcáról a könnyeket, és összeszedte magát.

– Köszönöm, nagyon kedves. Én… én azt hiszem, jobb lesz hazamennem.

– Orvosra van szüksége? – intett a férfi a sebészet bejárata felé.

A lány odanézett, aztán vissza a férfira, és a fejét rázta.

– Nincs annyi pénzem.

– Jaj, semmi gond. Jöjjön be! Nem hagyhatom így kint az utcán az esőben, teljes kétségbeesésben. Előhúzott egy kulcscsomót, kinyitotta az ajtót, és előre noszogatta a lányt, aki ekkor jött rá, hogy az úriember maga dr. Mackenzie. A férfi az ajtó melletti tartóra tette az esernyőt, és megkérte a víztől csöpögő lányt, várjon az üres előszobában, majd kigombolta saját kabátját. A recepciós asztalánál senki sem ült. A doktor hátulról hozott neki egy sprőd fehér törülközőt.

– Rendszerint nem dolgozom csütörtök délután – mondta. – Szerencséje, hogy itt talált.

A lány a haját törölgette. A helyiségben erős citromosvaksz- és padlókenőcs-szag terjengett.

– Jöjjön be! – mondta a férfi, és bevezette a vizsgálóba, ahol láncra akasztott lámpatest világította meg fehér fénnyel a keskeny ágyat. Az íróasztalhoz ült, a lány pedig nem mert semmit tenni, csak megállt előtte, feszengett, mint az iskoláslány, aki rossz fát tett a tűzre.

– Mesélje el akkor, leányom, mi a gond?

– Terhes vagyok, és… – Noha egész testében reszketett, piruló arca így is felforrósodott. – Azt hiszem, el fogok vetélni. Szörnyű fájdalmaim voltak…

A férfi nem ráncolta a homlokát, és egyéb jelét sem adta helytelenítésnek. Felállt, és az ágyhoz kísérte Beattie-t.

– Na, akkor hadd lássam – mondta, a lány hasára simította a nedves ruháját, és erős kézzel megtapogatta.

Beattie az arcát figyelte, félig benntartotta a levegőt. A doktor orrán nagyok voltak a pórusok, az arcán egész magasan is nőttek ősz szőrök.

– Nem bánja? – kérdezte. – Felhúzom a ruháját, hogy ne legyen útban.

Beattie bólintott, és becsukta a szemét. Aztán a csupasz bőrén érezte a doktor hűvös kezét, amint letűri a fűző tetejét, megnyomogatja, kitapintja. Magabiztosan nyúlt lejjebb, olyan helyekre, ahol eddig még csak Henry érintette meg. De ez most másmilyen érzés volt. Nem izgató, vad. Hideg és klinikai.

– Egyáltalán nem vérzik. Korábban vérzett?

– Nem – nyögte ki.

– Hány éves?

– Huszonegy – hazudta.

– Ahhoz hasonló fájdalom volt, mint amilyen görcsök a havi vérzés során fogják el?

Beattie feszengeni kezdett, ódzkodott attól, hogy ilyesmikről beszéljen egy férfival.

– Nem, sokkal lejjebb éreztem, bal felől. Ami azt illeti… – Szégyenében és félelmében eddig észre sem vette. – Azt hiszem, múlóban van.

A ruháival bíbelődött, de rájött, teljesen fel van öltözve. Dr. Mackenzie már újra az íróasztalnál ült, de ő ott maradt az ágyon.

– A terhességnek ebben a szakaszában egészen szokványosak ezek a fájdalmak, amelyekről beszámolt. A test felkészül a szülésre. Kezdenek megnyúlni az ágyéki szalagok. Fiatal, úgyhogy magának egy kicsit erősebbek a fájdalmai. Lehet, hogy nemrég még növésben volt.

Szülés? Ebbe még bele sem gondolt. Egészen megszédült.

– Úgyhogy aggodalomra semmi ok. A baba teljesen jól van, biztonságban van.

Sziklaként nehezedett a lány gyomrára, hogy ebből a helyzetből nincs menekvés.

– Jaj, ne! – szaladt ki a száján önkéntelenül.

Újra elfutották volna a szemét a könnyek, de visszatartotta.

– Ja, értem – vonta fel a szemöldökét dr. Mackenzie.

– Köszönöm – mondta a lány, úgy téve, mintha minden rendben lenne, és lemászott az ágyról. – Nem akarom tovább rabolni az idejét… – De ekkor újra kibuggyant belőle a zokogás, az orvos pedig határozottan leültette az íróasztal melletti karosszékbe, és odanyújtotta neki a zsebkendőjét.

– Nincs férjnél, igaz?

– Igaz – felelte.

– Az apa tud róla?

A lány Henryre gondolt, és arra, hogy dr. Mackenzie már kisfiú korától ismeri őt.

– Még nem.

– Mondja el neki. Magában, lányom, egy kisbaba növekszik – folytatta gyengéden.

– Már vagy három hónapja ott van a pocakjában. Vetélésre most már nagyon kicsi az esély. Érti, amit mondok? Most már nincs kiút. Meg kell mondania neki!

Beattie a cipőbe erőltette lábujjait.

– Nős – bökte ki nagy nehezen.

A doktor összeszorította az ajkát, a szája sarkából kiinduló két ránc a szakállába veszett.

– Értem.

– Azért még elmondjam neki?

– Nem hiszem, hogy van más választása, leányom.

Odakint a felhők följebb szálltak, az eső elcsendesedett. Beattie visszament a Camille-ba, készen arra, hogy elnézést kérjen Antoniától, kimentse magát, valami módon megtartsa az állását. Most nem szabad munka nélkül maradnia. Mindenki a gazdasági visszaesésről beszélt; még a nagy szállítók is óvakodtak attól, hogy munkaerőt vegyenek fel. Beattie tudta, könyörögnie kell majd. Így aztán becsöngetett, és az ívelt kirakathoz lépett, hogy bekémleljen. Antonia bukkant fel az alagsori próbafülkék felől. Amikor meglátta Beattie-t, arcára mérges kifejezés telepedett.

Résnyire nyitotta az ajtót.

– Mi van?

– Csak meg akartam mondani, mennyire sajnálom. Én…

– Úgy nézel ki, mint egy ázott macska. Nem akarok magadfajtákat látni a boltomban. Nekem gondolnom kell a jó híremre.

– Hazamegyek, átöltözöm, és tüstént újra itt leszek – ajánlkozott Beattie, de érezte, hogy hangja reményvesztett, eszelős.

– Átöltözöl? Azzal nem oldod meg a problémát. Lady Miriam mutatott rá arra, ami már nekem is majd kiszúrta a szemem. Babát vársz. És még csak férjed sincs. Meg aztán azt pletykálják, Henry MacConnell-lel szűrted össze a levet. Akkor tehát övé a poronty? Tudod, hogy nős.

– Kérem, Antonia! – könyörgött Beattie kétségbeesetten. – Nem boldogulok a fizetésem nélkül. A családom…

– Erre akkor kellett volna gondolnod, mielőtt bajt hoztál a boltra. Mindennap tucatnyi lány könyörög, hogy adjak nekik munkát, és egyik sem terhes. Nem szűkölködöm a jelentkezőkben. Miért tartanálak meg téged?

– Kérem… kérem!

– Lady Miriam külön meghagyta, ha nem penderítünk ki téged, őt többet nem látjuk. Az üzletmenetre is gondolnom kell.

Beattie nagyot nyelt. Biztos tökéletesen elkeseredettnek tűnt, mert Antonia egy pillanatra megenyhült.

– Sajnálom, gyermekem, de többé nem teheted be a lábad a boltomba – mondta végül halkan, kerülve Beattie tekintetét.

Azzal becsukta az ajtót.