Robert L. Stevenson

JEKYLL ÉS HYDE

– részlet –

© Robert L. Stevenson

Fordította: © Weisz Böbe

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2012

ISBN 978-615-5303-12-8

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

Dr. Jekyll és mr. Hyde különös története

Az ajtó története

Mr. Utterson kemény vonású ügyvéd, arcán sosem gyúlt mosoly – hűvös, szűkszavú férfi, aki a beszélgetések során könnyen zavarba jön, de cseppet sem érzelgős. Vékony volt, magas, szürke, komor, ám mégis valahol szerethető. A baráti összejöveteleken, és amikor a bor ínyére volt, valami végtelenül emberi ragyogott a szemében, ami azonban sosem talált utat a beszédéig. Viszont nem csupán a vacsora után az arcára ülő kifejezés e néma jeleivel adott hírt magáról, hanem sokkal gyakrabban és harsányabban életének cselekedeteivel. Önmagával szigorúan bánt; gint akkor ivott, amikor egyedül volt, hogy elnyomja a jó borok iránti vágyát; s noha élvezte a színházat, húsz éve egyetlen előadáson sem járt. Mindemellett messzemenőkig tolerált másokat – néha el is merengett, már-már irigykedve, hogy mások kicsapongásai milyen sürgető lelkesedést sejtetnek – és inkább segíteni igyekezett embertársain, nem pedig letorkolni őket.

– Káin eretnekségére hajlok – szokta mondogatni különös hangsúllyal. – Hagyom, hogy fivérem a saját útját járva jusson el a pokolba.

E tulajdonságainak köszönhetően gyakran érte az a szerencse, hogy ő lett a lejtőn lefelé haladók életében az utolsó tiszteletre méltó ismerős és az utolsó személy, aki jó hatást gyakorolt rájuk. És az ilyen emberekhez, amennyiben elvetődtek hozzá, soha a legkisebb mértékben sem viszonyult másképpen.

Kétség sem fér hozzá, hogy e hőstett nem okozott megterhelést mr. Uttersonnak, hiszen a legjobb esetben is tartózkodóan viselkedett, és mintha még a barátsága is a jóindulat hasonló egyetemességén alapult volna. A szerény ember ismérve az, hogy elfogadja, a baráti körét a sors keze alakította, és az ügyvéd így tekintett mindenre. A barátai vagy a rokonai voltak vagy olyanok, akiket régóta ismert; a szeretete, akárcsak a repkény, az időnek köszönhette szívósságát, s nem a tárgya iránti vonzalom jele volt. Kétség sem fér hozzá, hogy éppen innen ered az a kapocs, mely távoli rokonához, mr. Richard Enfieldhez, e városszerte ismert férfiúhoz fűzte. Sokak számára tűnt megfoghatatlannak, hogy ők ketten mit láthatnak egymásban vagy mi közös lehet bennük. Azok, akik szokott vasárnapi sétájuk során találkoztak velük, azt mesélték, hogy egy szót sem szóltak, szokatlanul unottnak tűntek, és nyilvánvaló megkönnyebbüléssel fogadták egy-egy ismerős felbukkanását. Mindazonáltal a két férfi nagy becsben tartotta e sétákat, sőt a hét fénypontjának tekintették. Ilyenkor nem csupán az élvezeteket tették félre, hanem még az üzleti ügyek sürgető hívásának is ellenálltak, hogy ezeket az alkalmakat zavartalanul élvezhessék.

Egy alkalommal London egyik nyüzsgő negyedének mellékutcájába vetődtek. Az utca keskeny volt és csendesnek nevezhető, noha munkanapokon élénk forgalom volt az üzleteiben. A lakói szemlátomást jól éltek, de mind sóvárogva vágyakoztak a még jobb élet után, és túlcsorduló bőségüket kacéran közszemlére tették, így a főútra néző kirakataik hívogatóan integettek a járókelők felé, akár a mosolygó árusasszonyok sora. Még vasárnap is, amikor az utca pirospozsgás bájait fátyol mögé bújtatta és viszonylag kiürült, szinte ragyogott a környező nyomorúságos utcákkal összehasonlítva, akár a lángnyelvek az erdő fái között. Frissen mázolt spalettáival, fényesre suvickolt cégtábláival és általános tisztaságával, vidámságával azonnal megfogta és örömmel töltötte el az arra vetődőket.

A saroktól kétháznyira, bal kéz felől, kelet felé, a házsort egy zárt udvar bejárata törte meg; és ugyanezen a helyen egy bizonyos komor épülettömb orma magasodott az utca fölé. Kétszintes, ablaktalan ház volt, egyetlen ajtó nyílt a földszinten, és az emelet csupán színét vesztett, nyílástalan homlokzatból állt. Minden részletében arról árulkodott, hogy régóta csúnyán elhanyagolják. Az ajtón, melynek sem csengője, sem kopogtatója nem volt, felhólyagosodott és megkopott a festék. Csavargók húzódtak be a mélyedésbe, és a deszkán gyújtották meg a gyufáikat; gyermekek üzleteltek a lépcsőkön; kisdiákok próbálgatták késük pengéjét a párkányzaton – közel egy nemzedék óta nem láttak senkit, aki elhajtotta volna az alkalmi látogatókat vagy helyrehozta volna az általuk okozott kárt.

Mr. Enfield és az ügyvéd a mellékutca túlsó oldalán lépkedtek, de amikor a bejárattal szembe értek, az előbbi felemelte sétabotját, és arrafelé mutatott.

– Észrevette már ezt az ajtót? – kérdezte, és amikor a társa igennel válaszolt, így folytatta: – Emlékeimben ez az ajtó egy igen furcsa történettel kapcsolódik össze.

– Csakugyan? – csodálkozott el mr. Utterson kissé megváltozott hangon. – És mi lenne az a történet?

– Nos, elmesélhetem – válaszolt mr. Enfield. – Épp az isten háta mögül igyekeztem haza egy sötét téli éjjel három óra felé, és utam a város olyan részén át vezetett, ahol a lámpákon kívül szó szerint semmi látnivaló nem akadt. Csak utca utca hátán, mindenki aludt, utca utca után, mind kivilágítva, mintha egy körmenetet várna, és mind üres, akár egy templom. Végül olyan lelkiállapotba kerültem, amikor az ember csak fülel és fülel, már-már azt kívánva, hogy felbukkanjon egy rendőr. Egyszer csak két alakra lettem figyelmes: egy alacsony férfira, aki sietős léptekkel döcögött kelet felé, és egy nyolc-tíz év körüli kisleányra, aki minden erejét latba vetve rohant végig a keresztutcán. Nos, uram, a kettő a sarkon egymásnak ütközött, és ekkor történt a borzalom! A férfi hidegvérrel eltiporta a gyermeket, majd otthagyta a földön a sikoltozó szerencsétlent. A hangja közel sem volt olyan szörnyű, mint amilyen pokoli volt a látvány. A fickó nem is embernek látszott, hanem istentelen pusztító erőnek. Rákiáltottam, utána iramodtam, galléron ragadtam az úriembert, és visszavittem oda, ahol addigra már egy nagyobb csoport gyűlt a kiáltozó gyermek köré. A támadó tökéletesen higgadtan viselkedett, ellenállást nem tanúsított, de olyan utálatosan mért végig, hogy kivert tőle a víz. Mint kiderült, a leány rokonsága sietett oda, majd hamarosan megjelent az orvos is, akiért a gyermeket szalajtották. Nos, az orvos szerint a gyermeknek az ijedségnél nagyobb baja nem esett, és azt hihetnénk, hogy ezzel a dolog le is zárult. Akadt azonban egy érdekes körülmény. Már az első pillanatban irtózatot éreztem az illető iránt. Ahogy a gyermek családja is, de ez az ő részükről persze természetes. Az orvos azonban meglepett. Szakmája közönséges, hétköznapi képviselője volt, sem korával, sem bőrszínével nem tűnt ki, erős edinburghi akcentussal beszélt, és épp annyira volt érzelmes, mint egy skót duda. Nos, uram, olyan volt, mint bármelyikünk..., de valahányszor a foglyunkra pillantott, láttam, hogy elundorodik, és szinte belesápad az indulatba, mintha legszívesebben megölné a férfit. Tudtam, hogy mire gondol, és ő is tudta, hogy én mire. Mivel agyonütni mégse lehetett, a mindenki számára legelfogadhatóbb megoldást választottuk. Azt mondtuk a gazembernek, hogy olyan botrányt csaphatunk, sőt fogunk is az esetből, hogy London egyik végétől a másikig szitokszó lesz a neve. Ha van barátja vagy bármi hitele, akkor biztosra veheti, hogy elveszíti. Egész végig, miközben hevesen szidtuk, minden erőnkkel igyekeztünk az asszonyokat távol tartani tőle, mert azok úgy megvadultak, mint a hárpiák. Sosem láttam még egyszerre ennyi gyűlölködő arcot, de a férfi csak állt középen, gonoszan, megvető gúnnyal nézett vissza rájuk, de félve is, ezt láttam rajta. Mindazonáltal, uram, úgy fogadta az egészet, mintha maga az ördög lett volna. „Ha botrányt akarnak csapni ebből a balesetből – mondta – természetesen tehetetlen vagyok. Nincs úriember, aki ne kívánná elkerülni a jelenetet. Nevezzék meg az összeget!”

– Nos, a gyermek családja számára száz fontot csikartunk ki belőle. Szemmel láthatóan legszívesebben kihátrált volna az alkuból, de nyilván látta, hogy nem tréfálunk, és végül beadta a derekát. A következő feladat a pénz megszerzése volt, és mit gondol, hova vezetett minket? Ehhez az ajtóhoz. Előkapott egy kulcsot, bement, és hamarosan vissza is tért tízfontnyi arannyal és egy csekkel, amelyet a Coutts Banknál lehetett beváltani, és olyan név állt rajta, amit nem említhetek meg, noha a történet szempontjából fontos, de annyit elárulok, hogy a név igen ismert és gyakran jelent meg nyomtatásban. Az összeg komoly volt, de az aláírás jóval többet is megért, amennyiben eredetinek bizonyul. Vettem a bátorságot, és megjegyeztem az úriembernek, hogy az egész ügylet kétesnek tűnik, és olyan nincs, hogy valaki besétál egy pinceajtón hajnali négykor, majd kijön egy másik férfi nevére kiállított, közel száz fontról szóló csekkel. A férfi azonban higgadtan, csúfondárosan mosolygott. „Nyugodjon meg, mondta, önökkel maradok, míg a bank ki nem nyit, és magam váltom készpénzre a csekket.”

– Így hát együtt indultunk el, az orvos, a gyermek apja, a barátunk és jómagam. Az éjszaka hátralevő részét a lakásomban töltöttük, majd miután megvirradt, és elköltöttük a reggelit, s egy emberként a bankba vonultunk. Én adtam át a hivatalnoknak a csekket, mondván, minden okom megvan rá, hogy csalásra gyanakodjak. De nem. A csekk valódi volt.

– Ugyan-ugyan – mondta Mr. Utterson.

– Látom, pontosan arra gondol, amire én – jegyezte meg mr. Enfield. – Igen, csakugyan szörnyű történet. Hiszen az emberem olyasvalaki, akivel senki nem közösködne, egy igazán gyalázatos lélek, és a csekk tulajdonosa maga a megtestesült tisztesség, mi több, ünnepelt személy, és (amitől még rosszabb az egész) olyasvalaki, aki csupa jót cselekszik. Feltételezem, hogy zsarolásról van szó: egy becsületes ember vagyonokat fizet holmi fiatalkori baklövés miatt. Az ajtós házat ezért a zsarolás házaként emlegetem. De tudja, még ez sem magyaráz meg mindent, közel sem... – tette hozzá, majd hosszan eltűnődött.

Merengéséből mr. Utterson kérdése rázta fel.

– És nem tudja, vajon a csekk kiállítója itt lakik-e?

– Különös hely lenne, nemde? – kérdezett vissza mr. Enfield. – De történetesen hallottam már valahol a címét. Valami téren lakik.

– És sosem kérdezte meg... erről az ajtós házról? – érdeklődött mr. Utterson.

– Nem, uram. Tapintatos voltam – érkezett a válasz. – Különösen ódzkodom a kérdések feltevésétől. Túl nagy szerepet játszik az ítélet napján. Az ember kérdez valamit, és mintha egy követ gurítana el. Az ember csendben üldögél a domb tetején, a kő elindul, és magával sodorja a többit is, és a végén egy szelíd madárkát talál agyonütni a saját hátsó kertjében, akire még csak nem is gondoltunk volna, és a család kénytelen megváltoztatni a nevét. Nem, uram, megvannak a saját szabályaim: minél inkább zavaros a helyzet, annál kevesebbet kérdezek.

– Milyen bölcs szabály – jegyezte meg az ügyvéd.

– De azért a helyet alaposan szemügyre vettem – folytatta mr. Enfield. – Aligha nevezném háznak. Nincs másik ajtaja, senki sem lép se be, se ki, egyedül nagyritkán az az úriember, akivel összeakadtam. Három ablak nyílik az udvarra az emeleten, de lejjebb egy sem, az ablakok mindig csukva, de tiszták. A kémény rendszerint füstöl, szóval valakinek laknia kell odabent. Ennek ellenére nem lehetünk biztosak benne, mivel a házak olyan közel épültek egymáshoz az udvar körül, hogy aligha lehet megmondani, hol végződik az egyik és hol kezdődik a másik.

A két férfi egy ideig szótlanul ballagott tovább, majd mr. Utterson szólalt meg.

– Enfield, ez egy igen bölcs szabály.

– Igen, szerintem is – felelt Enfield.

– Viszont – folytatta az ügyvéd – szeretnék valamit kérdezni: mi a neve a férfinak, aki letiporta a gyermeket?

– Nos – mondta mr. Enfield –, nem gondolom, hogy baj lenne belőle, ha elárulom. A férfi neve Hyde.

– Hm – dörmögte maga elé mr. Utterson. – És hogy fest ez a férfi?

– Nem könnyű leírni. Valami nincs rendben a külsejével, valahogy kellemetlen, sőt kifejezetten visszataszító. Sosem találkoztam még senkivel, aki ennyire ellenszenves lett volna, de aligha tudom az okát. Nyilván torz valamiképp... Erősen azt a benyomást kelti a szemlélőben, hogy torz, habár nem tudom megmondani, mi az oka. Különösen néz ki, és mégsem tudom megmondani, mi a furcsa rajta. Nem, uram, nem tudom meghatározni, nem tudom leírni. És nem azért, mert nem emlékeznék pontosan rá. Kijelenthetem, hogy most is szinte magam előtt látom.

Mr. Utterson elhallgatott, tett pár lépést, szemmel láthatóan alaposan meg akarta fontolni, mit mond.

– Biztos benne, hogy kulcsot használt? – tette fel végül a kérdést.

– Drága uram... – kezdte Enfield meglepetten.

– Igen, tudom – szabadkozott Utterson. – Tudom, hogy furcsának tűnik. A helyzet az, hogy ha nem kérdezem meg a másik fél nevét, az azért van, mert már tudom. Ugye érti, Richard, hogy a történet az elevenembe vágott. Ha bármely részben pontatlan volt, akkor jobb, ha helyesbít.

– Úgy vélem, felhívta volna rá a figyelmem – válaszolta a másik kissé mogorván. – De kínosan pontos voltam, hogy úgy mondjam. A férfinál volt kulcs, sőt mi több, még most is nála lehet. Láttam, amint használta, alig egy hete.

Mr. Utterson mélyet sóhajtott, de egy szót sem szólt, és a fiatal férfi azonnal folytatta.

– Újabb lecke, hogy miért jobb meg sem szólalni – mondta. – Szégyellem, hogy így eljárt a szám. Egyezzünk meg, hogy soha többet nem térünk vissza erre a témára.

– Tiszta szívből megígérhetem – mondta az ügyvéd. – Rázzunk rá kezet, Richard.

Mr. Hyde felkutatása

Azon az estén mr. Utterson komor hangulatban tért vissza a legénylakására, és étvágy nélkül ült le a vacsoraasztalhoz. Vasárnaponként, amikor végzett az étkezéssel, szokása szerint a tűz mellé telepedett: az olvasóasztalán egy száraz hittudományi értekezés várta, s addig olvasott, míg a szomszédos templom órája éjfélt nem ütött, akkor fegyelmezetten és hálával telt szívvel tért nyugovóra. Ezen az éjjelen azonban amint leszedték a terítéket, fogott egy gyertyát, és visszavonult dolgozószobájába. Ott kinyitotta a széfjét, és a legszemélyesebb iratokat tartó fiókból elővett egy dokumentumot, melynek borítékján ez állt: Dr. Jekyll végrendelete. Gondterhelt tekintettel ült le áttanulmányozni az írást. A doktor saját kezűleg vetette papírra a végrendeletet, mivel mr. Utterson, noha elkészülte után átvette megőrzésre, nem volt hajlandó semmiféle segítséget nyújtani a megfogalmazásában. Nemcsak az szerepelt benne, hogy „dr. Henry Jekyll, orvos, jogtanácsos, akadémiatag”, etcetera, elhalálozása esetén minden vagyona „barátja és jótevője, Edward Hyde” kezébe helyeztessen, hanem az is, hogy dr. Jekyll „eltűnése vagy három naptári hónapot meghaladó egybefüggő, magyarázat nélküli távolléte” esetén minden halogatás, további teher vagy kötelezettség nélkül fent nevezett Edward Hyde vegye át fent nevezett Henry Jekyll helyét, leszámítva néhány kisebb összeg kifizetését a doktor házában dolgozó személyzet számára. Ez a dokumentum jó ideje szúrta az ügyvéd szemét. Ügyvédként és az élet józan, megszokott formáinak szerelmeseként egyaránt sértette: számára a szeszélyes ötletek egyet jelentettek az arcátlansággal. És mind ez idáig az háborította fel mélységesen, hogy nem tudta, ki is ez a bizonyos Mr. Hyde. Most azonban, váratlan fordulatként, pont ez a hirtelen nyert bizonyosság botránkoztatta meg. Épp elég kellemetlen volt, amikor még csak egy semmitmondó név meredt rá a papírról. De kifejezetten szörnyű lett, amikor a név megvetésre méltó tulajdonságokat öltött; és a látását oly sokáig elhomályosító gomolygó, testetlen ködből hirtelen előugrott egy gonosztevő kézzel fogható alakja.

– Azt hittem, őrültség – mondta, ahogy visszahelyezte a felháborító iratot a széfjébe –, de most már kezdek attól tartani, hogy szégyenteljes lépés a részéről.

Ezzel elfújta a gyertyát, felöltötte a nagykabátját, és elindult a Cavendish tér, a gyógyászat fellegvára felé, ahol barátja, a nagynevű dr. Lanyon háza állt, akinek páciensei egymásnak adták a kilincset.

– Ha valaki, akkor Lanyon a megmondhatója – gondolta.

A komornyik már ismerte, és ridegen üdvözölte, nem várakoztatták meg, hanem azonnal bevezették a bejárati ajtótól az étkezőbe, ahol dr. Lanyon egymagában üldögélt egy pohár bor mellett. Az orvos szívélyes, remek egészségnek örvendő, jól öltözött, heves vérmérsékletű, pirospozsgás arcú, határozott férfiú volt, s meglepő módon korán őszült. Amikor megpillantotta mr. Uttersont, felpattant ültéből, és két kezét kinyújtva üdvözölte a vendégét. Az orvos közvetlensége kissé színpadiasnak hatott, de őszinte érzésekből fakadt. Régi jó barátok voltak már az iskolában és később az egyetemen is, mindketten mélységesen tisztelték önmagukat és egymást is, és ami nem feltétlenül következik ebből, mélységesen élvezték egymás társaságát.

Rövid, csapongó beszélgetés után az ügyvéd előhozakodott azzal a témával, ami annyira kellemetlenül nyomasztotta.

– Feltételezem, Lanyon – mondta –, mi ketten Henry Jekyll két legöregebb barátja vagyunk, nemde?

– Bárcsak a barátai fiatalabbak lennének – nevetgélt dr. Lanyon. – De feltételezem, ez az igazság. Mégis miért kérdi? Mostanában ritkán látom Jekyllt.

– Csakugyan? – kérdezte Utterson. – Azt gondoltam, hogy közös érdeklődési kör köti össze magukat.

– Így is van – érkezett a válasz. – De az utóbbi több mint tíz évben Henry Jekyll túl hóbortos lett a számomra. Kezdett eltévelyedni, a gondolatai rossz irányt vettek, és noha, ahogy mondani szokták, a régi barátság okán még mindig érdeklődöm iránta, igen ritkán látom mostanság. Csupa tudománytalan zagyvaságot hord össze – tette hozzá az orvos, és arca hirtelen bíbor színt öltött –, erre még a hűséges Damon és Pythias barátsága is ráment volna.

Ez a kis kirohanás valamennyire megnyugtatta mr. Uttersont.

Csak néhány tudományos kérdésben adódtak köztük nézeteltérések – gondolta, s mivel tudományos szenvedély nem hajtotta (kivéve a szállítóeszközök terén), magában még azt is hozzátette: – Semmi komoly!

Pár másodpercig nem szólt semmit, míg barátja visszanyerte lélekjelenlétét, majd nekiveselkedett, hogy felhozza a kérdést, ami miatt jött.

– Találkozott valaha is a védencével, egy bizonyos Hyde-dal?

– Hyde-dal? – ismételte meg Lanyon. – Nem. Még soha nem hallottam róla. Amióta az eszemet tudom.

Ezt az információt vitte magával haza az ügyvéd, ezzel tért nyugovóra a nagy, komor ágyba, amin ide-oda forgolódott, míg pirkadni nem kezdett. Háborgó elméjének kevés nyugalmat hozott ez az éjszaka, gondolatai szüntelen kavarogtak a sötétben, és kérdések gyötörték.

Az ügyvéd még akkor is a problémán tépelődött, amikor az otthonához oly kényelmesen közel eső templom harangja hatot ütött. Eddig csak intellektuális értelemben foglalkoztatta a kérdés, most azonban a képzelete is szárnyra kapott, jobban mondva ide-oda csapongott, és ahogy felváltva feküdt és hánykolódott az elfüggönyözött szoba éjszakai sötétjében, lelki szemei előtt mr. Enfield története játszódott le teljes élességgel. Látta az éjszakai város fénylő lámpasorát, a sietős léptekkel közeledő férfi alakját, az orvostól hazafelé szaladó gyermeket, majd a találkozásukat, aztán ahogy a sátáni lény letiporja a kisleányt, s otthagyja, hiába sikoltozott szegényke. Ha nem ezt látta, akkor egy gazdag ház egyik szobáját, ahol a barátja aludt, és álmában mosolygott; aztán a szoba ajtaja kinyílt, az ágy függönyét elrántották, az alvót felverték, és láss csodát: az ágy mellett egy alak állt, akinek hatalom adatott, és barátjának még ebben a halott órában is fel kellett kelnie, és engedelmeskedni neki.

Ez a kétarcú jelenés egész éjjel kísértette az ügyvédet, és ha egy pillanatra elszenderedett, akkor is azt látta, ahogy az alak az egyik szunnyadó házból a másikba settenkedik vagy egyre gyorsabban halad, szinte már szédítő sebességgel a lámpafényes város útvesztőjében, majd minden utcasarkon összezúz egy gyermeket, és ott hagyja, hadd sikoltozzon. Az alaknak azonban még most sem volt arca, amiről felismerhetné, még az álmaiban sem kapott arcot, ha fel is sejlettek vonásai, a következő pillanatban szétfolytak – éppen ezért az ügyvéd egyre erősebb, szinte már fékezhetetlen vágyat érzett, hogy láthassa az igazi mr. Hyde arcát. Úgy érezte, ha csak futólag megpillanthatná, a rejtély oldódna kicsit, s talán el is enyészne, ahogy a rejtélyes dolgok szoktak, amikor alaposabban megvizsgálják őket. Talán akkor megértené, barátja milyen okból ápolja e különös vonzalmat vagy kapcsolatot (nevezzük bármiképp), ami még a végakarat megdöbbentő rendelkezését is megmagyarázná. Mindenesetre olyan arc lenne, amit érdemes látni: egy olyan férfi arca, akiben a könyörület szikrája sem lakik – egy olyan arc, amelynek látványa az egyébként kevéssé befolyásolható Enfieldben is heves utálatot keltett.

Innentől kezdve mr. Utterson el-elzarándokolt az üzletekkel zsúfolt mellékutcában található ajtóhoz. Kora reggel, hivatali munkaideje előtt, délben, amikor egyébként rengeteg dolga akadt, a nyugodtabb órákban, s éjjel, a ködbe burkolózó várost megvilágító hold fényében. Bármikor, a magány óráiban és amikor tolongott a tömeg az utcákon – az ügyvéd ott állt önként vállalt őrhelyén.

– Hiába rejtőzik – gondolta –, egyszer megtalálom.

És végre a türelme elnyerte jutalmát. Kellemes, száraz levegőjű éjszaka volt, fagyott, az utcák olyan tisztán ragyogtak, mint a bálterem padlója, a lámpák lángját nem fenyegette szél, így zavartalanul szórták a fényt, és vetettek árnyékot. Tíz órakor, amikor az üzletek már bezártak, a kiürült mellékutcára némaság borult, s noha a környező utcákról idehallatszott London moraja, nagy volt a csend. A gyenge hangok is messzire elhatoltak, az utca mindkét oldalán tisztán ki lehetett venni a házakból kiszüremlő zajokat. A közeledő gyalogos lépteinek koppanása már messziről hallatszott. Mr. Utterson jó néhány perce ott álldogált, amikor észrevette a lassan erősödő, furcsán könnyű lépteket. Éjszakai őrjáratai alatt már rég hozzászokott a magányos járókelők léptei keltette különös hatáshoz, amikor még a messzi távolban, de hirtelen és élesen kiválik a kopogás a város szüntelen zajából. Figyelme azonban még soha nem élénkült meg ennyire. Nagy erővel rohanta meg az a babonás érzés, hogy most végre sikerrel jár, ezért behúzódott az udvar bejáratának rejtekébe.

A léptek szaporán közeledtek, hirtelen hangosabbak lettek, ahogy az alak befordult a sarkon. Az ügyvéd a mélyedésből kilesve hamarosan meglátta, milyen emberrel is van dolga. A férfi alacsony volt, egyszerű ruhát viselt, és külseje már messziről rossz érzéseket keltett a szemlélőben. Az alak egyenesen az ajtó felé tartott, rézsút vágott át az utcán, hogy időt nyerjen; már menet közben előhúzott egy kulcsot a zsebéből.

Mr. Utterson kilépett a boltozat alól, és megérintette a mellette elhaladó férfi vállát.

– Mr. Hyde, ha jól sejtem?

Mr. Hyde szisszenve hőkölt hátra. Ijedtsége azonban csak átmeneti volt, s noha nem nézett az ügyvédre, meglehetős higgadtsággal válaszolt.

– Így hívnak, igen. Mit óhajt?

– Mint látom, épp bemenni készül – válaszolt az ügyvéd. – Dr. Jekyll régi barátja vagyok. mr. Utterson, a Gaunt Streetről. Névről bizonyára ismer, s most, hogy ily alkalmas időben találkoztunk, úgy véltem, beinvitál.

– Dr. Jekyllt nem találja otthon – válaszolt Mr. Hyde a kulcsot a zárba helyezve. Aztán hirtelen, fel sem nézve, hozzátette: – Miről ismert meg?

– Kérnék valamit – mondta Mr. Utterson. – Megtenne nekem egy szívességet?

– Ezer örömmel – válaszolt a másik. – Mi lenne az?

– Láthatnám az arcát? – kérdezte az ügyvéd.

Mr. Hyde mintha habozott volna, majd mint aki hirtelen elhatározta magát, kihívóan az ügyvéd felé fordult, és a két férfi ott állt pár másodpercig átható tekintettel meredve egymásra.

– Most már könnyen meg fogom ismerni – szólalt meg mr. Utterson. – Hasznomra lehet.

– Igen – bólintott mr. Hyde –, és jó is, hogy találkoztunk. S ha már itt tartunk, felírhatná a címem.

Egy sohobeli címet adott meg.

Szent isten – gondolta mr. Utterson. – Lehetséges, hogy ő is a végrendeletre gondolt? De benyomását megtartotta önmagának, és csak egy mordulással vette tudomásul a címet.

– És most – folytatta a másik – mondja meg, miről ismert meg?

– Mások leírásából – érkezett a válasz.

– Kinek a leírásából?

– Vannak közös barátaink – válaszolt mr. Utterson.

– Közös barátaink? – visszhangozta mr. Hyde kissé rekedten. – Ugyan kik?

– Például Jekyll – mondta az ügyvéd.

– Sosem mesélt magának rólam – kiáltott fel mr. Hyde hirtelen kelt haraggal. – Nem gondoltam volna, hogy hazugságra vetemedik!

– Ugyan – torkolta le Mr. Utterson. – Mily illetlen szavak ezek.

A másik vad nevetésben tört ki, majd a következő pillanatban meglepő gyorsasággal kinyitotta az ajtót, és eltűnt a házban.

Miután mr. Hyde faképnél hagyta, az ügyvéd még ott ácsorgott egy ideig, akár a nyugtalanság élő szobra. Aztán lassan elindult az utcán, pár lépésenként megállt, végigsimította kezét a homlokán, mintha teljességgel össze lenne zavarodva. Olyan gond nyomasztotta, amire ritkán adódik megoldás. Mr. Hyde sápadt volt, gnómszerű: torznak érzékelte az ember, noha semmi nyilvánvaló testi hiba nem látszott rajta, a mosolya kellemetlen volt, a félénkség és a vakmerőség gyilkos elegyével nézett szembe az ügyvéddel, fojtott hangon, szinte suttogva, kissé töredezetten beszélt. Ezek mind ellene szóltak, s mégsem magyarázták meg azt az ismeretlen undort, gyűlöletet és félelmet, melyet mr. Utterson érzett a láttán.

– Valami másnak kell lennie a háttérben – dünnyögte megzavarodva. – Valami másnak, csak meg tudnám nevezni! Isten ne rója fel nekem, de ez a férfi alig látszik emberi lénynek! Akár egy barlanglakó, ha szabad ilyet mondanom! Vagy talán dr. Fell régi története? Vagy csupán egy ocsmány lélek kisugárzása, ami átszüremlik és átformálja porhüvelyét? Úgy sejtem, ez utóbbi; ó, szegény jó Harry Jekyll! Ha valaha is láttam a Sátán jelét egy arcon, akkor az ön új barátja arcán láthattam!

Túl a sarkon a mellékutca egy régi, hajdan takaros házakkal keretezett térbe torkollott, melynek java része mostanra hanyatlásnak indult, mindenféle jöttment vett itt ki lakást vagy szobát: térképrajzolók, mérnökök, kétes hírű ügyvédek, és homályos foglalkozást űző ügynökök. Az egyik ház azonban, a saroktól a második, még teljes mértékben lakott volt, és mr. Utterson itt állt meg. Bekopogott a nagy vagyonról és kényelemről árulkodó ajtón, mely az ablakán kiszűrődő gyenge fényt leszámítva most sötétségbe burkolózott. Egy jól öltözött, idősödő szolga nyitott ajtót.

– Dr. Jekyll otthon tartózkodik, Poole? – érdeklődött az ügyvéd.

– Azonnal megnézem, mr. Utterson – válaszolta Poole, beengedve a látogatót a tágas, alacsony mennyezetű, kényelmes előtérbe, melynek padlóját kőlapok fedték, és melyet akár egy vidéki házat, fényes, nyílt tűz világított meg. A bútorzat drága tölgyfa szekrényekből állt. – Volna szíves itt a tűz mellett várakozni, uram? Vagy gyújtsak világot az ebédlőben?

– Itt is megteszi, köszönöm – válaszolta az ügyvéd, majd közelebb húzódott, és nekidőlt a magas kandallórácsnak. Az előtér, ahol magára hagyták, barátja, az orvos ízlését dicsérte, és Utterson maga is úgy emlegette, mint London legkellemesebb helyiségét. Ma éjjel azonban borzongott, Hyde arcának emléke nyomasztotta a lelkét, úgy érezte (ami igen ritkán esett meg vele), hogy kavarog a gyomra, és megcsömörlött az élettől. Ebben a nyomott lelkiállapotban még a fényes bútorokról visszatükröződő lobogó tűzben és a mennyezeten vészterhesen alakot öltő árnyakban is rosszindulatot sejtett. Szinte szégyellte megkönnyebbülését, amikor Poole visszatért és jelentette, dr. Jekyll házon kívül van.

– Láttam mr. Hyde-ot bemenni a régi boncterem ajtaján, Poole – mondta. – Ez rendjén van, amikor dr. Jekyll nem tartózkodik itthon?

– Nagyon is rendjén van, mr. Utterson, uram – felelte a szolga. – mr. Hyde-nak van kulcsa.

– Úgy látom, a gazdája nagyon megbízik abban a fiatalemberben, Poole – jegyezte meg az ügyvéd eltűnődve.

– Igen, uram, valóban – mondta Poole. – Mindannyian parancsot kaptunk, hogy engedelmeskedjünk neki.

– Ha jól sejtem, még sosem találkoztam itt mr. Hyde-dal.

– Ó, természetesen nem, uram. Sosem vacsorázik itt – válaszolta a komornyik. – Éppenséggel csak ritkán látjuk a háznak ennek a felében, leginkább a laboratóriumon keresztül érkezik, és arra is távozik.

– Nos, jó éjt, Poole.

– Jó éjt, mr. Utterson – és ezzel az ügyvéd nehéz szívvel elindult hazafelé. – Szegény Harry Jekyll – gondolta. – Az a balsejtelmem támadt, hogy nagy bajban van! Vad ifjúkora volt, persze sok idő telt el azóta, de Isten törvénye nem ismer elévülést. Ó, jaj, bizonyosan erről van szó. Valami régi bűn szelleme kísért, valami félve rejtegetett szégyen mételye: közeleg a büntetés, ha lassan is, évekkel azután, hogy az emlék feledésbe merült, és az egészséges önszeretet jóvátette a hibát.

A komor gondolattól megrémült ügyvéd egy ideig elmerengett a saját múltján, átkutatta emlékezete legsötétebb bugyrait, hátha egy hajdani romlottság hirtelen napvilágra kerül. A múltja meglehetősen makulátlan volt, kevesen tekinthetnek vissza az életükre nála nyugodtabban. Ennek ellenére mélységes alázatot érzett a sok helytelen cselekedete miatt, és komoly, félelemmel teli hála öntötte el, amikor azokra a bűnökre gondolt, melyeket kis híján elkövetett, de végül sikerült elkerülnie. Majd visszatérve gondolatai eredeti tárgyára, feltámadt a remény a szívében.

– Ennek a Hyde uraságnak is, ha tanulmányoznánk – gondolta –, minden bizonnyal meglennének a maga titkai, sötét titkok, az alapján, ahogy kinéz; olyanok, amelyekhez hasonlítva Jekyll legszörnyűbb titkai is napfénynek tűnnének. A dolgok nem mehetnek tovább, ahogy eddig. Beleborzongok a gondolatba, hogy ez az alak tolvaj módjára Harry ágyához lopózhat. Szegény Harry, micsoda ébredés! És micsoda veszély, mert ha ez a Hyde megsejti a végrendelet létezését, türelmetlenség lehet úrrá rajta, hogy végre örököljön. Ó, jaj, neki kell gyürkőznöm, csak Jekyll engedje! – tette hozzá. – Isten adja, hogy Jekyll engedje! – még egyszer, teljes tisztasággal jelent meg lelki szemei előtt a végrendelet különös záradéka.

…