A MAGYAR ÁLLAMPOLGÁRSÁGI JOG A 19. SZÁZADBAN

ÉRTEKEZÉSEK A JOGTUDOMÁNY KÖRÉBŐL

Varga Norbert

A MAGYAR ÁLLAMPOLGÁRSÁGI JOG

A 19. SZÁZADBAN

AKADÉMIAI KIADÓ, BUDAPEST

Megjelent a Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar Doktori Iskolája, a Magyar Jogtörténeti Tanszék és a Magyar Állami Eötvös Ösztöndíj (No. 80/2006, MÖB/66-2/2010) támogatásával

Lektorálta

Kajtár István

Stipta István

ET130042

ISBN 978 963 05 9390 8

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2012

© Varga Norbert, 2012

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Szerkesztette: Nagy Imola

Felelős szerkesztő: Vajda Lőrinc

Termékmenedzser: Egri Róbert

HU ISSN 2062-9222

Szüleimnek

ELŐSZÓ

Az állampolgársági jog első törvényi szabályozása a 19. században jelent meg Magyarországon. Az 1879:L. tc. történeti előzményei közül külön figyelmet fordítottam azokra a törvénytervezetekre és javaslatokra, amelyek szerepet játszottak a törvény megalkotásánál. A kutatás és feldolgozás során figyelembe vettem a rendi időszak honpolgárságával kapcsolatos azon jogintézményeket (az ünnepélyes és a hallgatólagos honfiúsítást), amelyek tovább éltek, és hatással voltak az állampolgárság megszerzésére egészen 1879-ig, sőt bizonyos elemeik átkerültek a polgári korszak honosítási rendszerébe.

A korabeli állampolgársági jogot sem lehet alapvető dogmatikai kérdések elemzése nélkül bemutatni. Ezért foglalkoznom kellett az állampolgárság fogalmával, jogági karakterével, alapelvi rendszerével, figyelmet fordítva az állampolgársági jog hatályára, az állampolgársági jogviszony tartalmára és nem utolsó sorban a kettős állampolgárság teoretikus vizsgálatára. Az állampolgárság dogmatikai közelítése számos olyan kérdést tisztázhat, amelyek a dualizmus időszakában politikai-közjogi viták tárgyai voltak.

Az alkotmánytörténeti kutatások során gyakran alaptalanul nélkülözött gyakorlat bizonyítékul szolgálhat néhány elméleti tétel igazolására. Monográfiámban nemcsak a törvény megalkotásának történetét és a vonatkozó szekunder irodalmat kívánom bemutatni, hanem jogesetekkel szeretném szemléltetni a 19. század második felében érvényesülő állampolgársági jogot. A gyakorlat és az elmélet együttes vizsgálata adhat csak átfogó képet a törvény tényleges megvalósulásáról, végrehajtásának gyakorlati folyamatáról.

A Magyar Országos Levéltár belügyminiszteri szekciójában jelentős mennyiségű állampolgársági irat maradt fenn. Ennek következtében meg kellett határozni az elemzésre kerülő források időbeli (egyben fizikai) terjedelmét. Tíz év (1880–1890) vizsgálata elegendőnek bizonyult, hogy bemutassam az állampolgársági jog rendszerét, és lehetőséget kínált arra, hogy a későbbi változásokat (a távollét intézménye, az állampolgársági státus megszerzése és elvesztése) is figyelemmel tudjam kísérni. Az érintett törvények (1871:XVIII., 1879:L., 1886:IV. és 1886:XXI. tc.) megalkotásával kapcsolatos források többsége megtalálható a levéltárban, kivéve a megsemmisült igazságügy-miniszteri anyagokat vagy a selejtezés következtében eltűnt belügyi iratokat.

A korabeli napilapokban (pl. Pesti Hírlap, Pester Lloyd, Pesti Napló, A Hon, Egyetértés, Magyar Néplap) megtalálható cikkek leginkább az országgyűlési tudósítások rövid ismertetésére szorítkoztak, eltekintve néhány kisebb terjedelmű közleménytől. Az 1844. évi törvénytervezet nem található meg az országgyűlési anyagok között, ezt Szalay László ismertette a Pesti Hírlap hasábjain. A távollét kapcsán, Kossuth Lajos állampolgárságának elvesztése miatt jelentek meg hosszabb tartalmú, politikai színezettől sem mentes cikkek.

A primer források elemzése mellett fontos az eddigi kutatások eredményeinek tanulmányozása és felhasználása. A munkát megnehezítette, hogy a választott témakör kevéssé kutatott. A 19. század alkotmánytörténetével foglalkozó szakemberek (pl. Polner Ödön, Concha Győző, Kmety Károly, Ferdinándy Gejza, Ferenczy Ferenc, Bajáki Veronika, Balogh Arthur, Besnyő Károly, Csizmadia Andor, Királyfi Árpád, Szamel Lajos) tanulmányaikban és tankönyveikben leginkább csak a törvény rendelkezéseinek bemutatására hagyatkoztak, és kevesen vállalkoztak dogmatikai elemzésre, a gyakorlati érvényesülés nyomon követésére. Elsődlegesen a MOL-ban megtalálható belügyminiszteri eseteket ismertetem, amelynek következtében új megvilágításba kerül a magyar állampolgársági jog 19. századi normarendszere.

A jogtörténetet kutatók többsége leginkább a vizsgált időszak alkotmány- és jogtörténeti intézményeinek bemutatásával foglalkozott. Nem lehet azonban megfeledkezni a hatályos jogot művelő alkotmányjogászok tanulmányairól és monográfiáiról sem, hiszen a könyv bizonyos fejezetei (pl. az állampolgárság fogalma, az állampolgársági jogviszony, az állampolgárság alapelvei) hasznosították a szerzők történeti elemzéseit.

A kutatás nemzetközi összehasonlító jellegét egyrészt a külföldi szakirodalom elemzése jelenti. Külön figyelmet fordítottam az angol, az amerikai, a német és az osztrák kutatók alkotmánytörténeti szempontból relevánsnak ítélt kutatási eredményeinek bemutatására. A magyar alkotmánytörténészek (pl. Szabó István, Ruszoly József, Stipta István, Kajtár István, Rácz Lajos, Révész T. Mihály, Máthé Gábor, Mezey Barna) közül többen is foglalkoztak a vizsgált időszakkal. Másrészről elengedhetetlennek tartottam, hogy ismertessem az Osztrák–Magyar Monarchia által kötött nemzetközi egyezményeket és az azokkal kapcsolatos szakirodalmat és gyakorlatot.

A kutatási hipotézis felállításakor kérdésként merül fel, hogy melyek az első állampolgársági törvény előzményei, amelyek hatással voltak rendelkezéseinek megfogalmazására? Hogyan és mikor jelent meg az állampolgárság fogalma a magyar közjogban? Mikor változott meg az állampolgárság jogági elhelyezkedése? Melyek a legmeghatározóbb alapelvek az állampolgársági jogban? Hogyan változott az állampolgársági jog személyi, területi és időbeli hatálya? A kettős állampolgárság kérdése felvetette az osztrák–magyar, a horvát és a királyi család állampolgárságának közjogi dilemmáit.

A monográfia az 1879:L. tc. előzményeinek, dogmatikájának és gyakorlatának bemutatásán keresztül dolgozza fel a dualizmus időszakának – egy politikailag is jelentős – közjogi reformját.

A Magyar Ösztöndíj Bizottság is támogatta a kutatást a Magyar Állami Eötvös Ösztöndíjjal 2006-ban és 2010-ben.

A következő sorokban a tanítvány mond köszönetet Homoki-Nagy Mária és Stipta István professzoroknak (mentoraimnak) a monográfia elkészítéséhez nyújtott támogatásukért és segítségükért csakúgy, mint Ruszoly József professzor emeritusnak, aki a tudományos pályán elindított még a debreceni diákévek alatt. Továbbá köszönetemet szeretném kifejezni e pár sorban a PhD-dolgozatom opponenseinek: Kajtár István és Mezey Barna professzoroknak, könyvem lektorálásáért Kajtár István és Stipta István egyetemi tanároknak, Michael Grossberg (University of Indiana), E. J. H. Schrage (University of Amsterdam) és Stefan Vogenauer (University of Oxford) professzoroknak, akik a nemzetközi kitekintést tartalmazó fejezetek elkészítéséhez nyújtottak szakmai segítséget.

Szeged, 2012

A szerző

I. AZ ÁLLAMPOLGÁRSÁG FOGALMA

Az állampolgárság fogalmának kialakulása és a tételes közjogba történő beékelődése a polgári átalakulás terméke. Ezzel a kategóriával a rendi időszakban nem találkozhattunk, mert a honosság, a honpolgárság kifejezést alkalmazták a magyar államhoz való tartozás megjelölésére. A definiálásalkotás nem egyszerű feladat, hiszen annak tartalma rejtett, „ugyanúgy, mint egy épületnek a mélyben, a föld alatt lévő tartószerkezete”.1 Ezért jelent komoly nehézséget eredetének és tartalmának vizsgálata. Az állampolgárság fogalmának elemzése ahhoz szükséges, hogy bemutassuk a szabályozás és a gyakorlat alakulását. A fogalomhasználat változása párhuzamosan alakult a tételes szabályozás fejlődésével. Az utóbbi folyamat következménye, hogy e közjogi definíció külső megjelenési formája és elnevezése megváltozott, amelyet tartalmának módosulása indukált. A részletek vizsgálatához a fogalomképzésen keresztül vezet az út, amely a jog világában egy rendkívül összetett jelenség, hiszen figyelembe kell venni a társadalmi és a gazdasági változásokat.

A rendi közjogban nem találhatjuk meg az állampolgárság szabályozását. Helytálló ezért Királyfi azon kijelentése, miszerint a „rendi alkotmány joga ugyanis nem ismert egy egységes jogviszonyt, a mely az állam összes tagjait egyenlő erejű kötelékkel fűzi a közhatalomhoz, nem ismert egy egységes állampolgárságot”.2

Az állam hatalma alatt ebben a korszakban nemcsak a honpolgárok álltak, hanem az ott tartózkodó külföldiek is. Ezért alakult ki a területi felségjog fogalma. Az állampolgároknak különleges közjogi helyzetük volt, mert ők alkották a „honpolgárok egyetemét”.3 A jogpozitivizmus hatásaként a korabeli jogtudósok nem foglalkoztak az állampolgárság fogalmának meghatározásával vagy tartalmának elemzésével, csak a törvényi rendelkezések ismertetésével.

Az állampolgárság egy természetes személynek az adott államhoz való tartozását fejezi ki. A két fél között a jog által szabályozott viszony jön létre, amelyből jogok és kötelezettségek származnak.

A kései abszolút monarchiákban már megjelent az állampolgárság, mint az alattvalói fogalom kiterjesztése.4 Az állampolgárság fogalmának kialakulása a polgári nemzetállamok megalakulásáig nyúlik vissza, összefüggésben a törvény előtti egyenlőség megjelenésével és a népszuverenitás eszmerendszerének elterjedésével.5

1. A jogegyenlőség szerepe az állampolgársági jogban

Az állampolgárság fogalmának fejlődése szoros összefüggésben volt a polgári átalakulás következtében kialakuló jogegyenlőség gondolatával. Az államhoz való viszonyt tekintve 1848 előtt a rendi állás volt a meghatározó, hiszen csak a rendek voltak tényleges és cselekvő résztvevői az államhatalomnak. Mindenki más alattvalónak számított. 1848 előtt a Szent Korona tagságának fogalma (membrum Sacrae Regni Coronae) helyettesítette az állampolgárság kifejezést.6 Szalay is a Magyar Korona alattvalóiról beszélt, akiket „státuszpolgári” minőségben kell részesíteni. A honpolgárok alatt a magyarokat értette, és magyarnak tekintett mindenkit, aki a Magyar Korona és a magyar törvények alatt állt. A „magyar szó minden esetre egyjelentésű a honpolgár szóval”.7

Azonban nem ilyen egyszerű a helyzet, hiszen 1848-ban a jogegyenlőség elvét úgy deklarálták, hogy az állam összes polgárát bevették „az alkotmány sánczaiba”.8 Nem mondták ki a nemesi kiváltságok és a nemesség eltörlését. A jogegyenlőség elvének ilyen formában történő meghatározásával a honpolgárok a politikai jogok részeseivé váltak. Ezzel a magyar társadalomban érvényesülő arisztokratikus közjogi felfogás továbbra is fennmaradt.9 Frank a jogegyenlőség három formáját különböztette meg. Ismerte a törvény előtti egyenlőséget, amely szerinte azt jelentette, hogy minden állampolgár egyenlő az államhoz való viszonyában. A politikai jogegyenlőség alatt azt értette, hogy minden állampolgár azonos politikai jogokkal rendelkezik. A harmadik változatát a közteherviselésben vélte felfedezni.10

A jogegyenlőség elvének jelentőségét hangsúlyozta Balogh Arthur is, aki szerint a polgároknak egyforma jogai és kötelezettségei vannak. A jogegyenlőség mint a „jogrend egyformasága és a közhatalomra befolyást adó jognak egyenlő feltételek melletti megszerezhetése” jelent meg művében.11 A modern értelemben vett állampolgárság az osztrák közjogban is a jogegyenlőség elvével jelent meg. Az állam kötelékébe tartozó személyek élvezték annak védelmét. A politikai jogokat is csak ezek a polgárok gyakorolhatták, szemben az idegenekkel.12

A polgári forradalmak nagymértékben kibővítették azoknak a körét, akik az alkotmányos jogokat gyakorolhatták. Olyan jogállást kaptak, amelyen keresztül részt vehettek az állam irányításában. Ez történt meg a rendiség felszámolásával úgy, hogy az állampolgársági jog tartalma nem minden esetben került szabályozásra.13 Erre a megállapításra jutott Királyfi is, aki szerint a „modern magyar állampolgárság” megszületése 1848-ra tehető. Ez az állampolgársági jog materiális és formai szempontból egységes volt. Először is ez azt jelentette, hogy az állampolgársági jogviszony tartalmát alkotó jogok és kötelezettségek mindenkit egyenlő módon terheltek. Ezt nem mondhatjuk a rendi időszak honpolgársági jogára. A formális egyenlőség az állampolgárság mint jogviszony megszerzésére és elvesztésére vonatkozó szabályok egységesülését jelentette. A fogalom már 1848-ban megjelent, de a törvényi szabályozás még váratott magára. Ez pedig szükséges lett volna ahhoz, hogy e modernnek számító kifejezést a jogalkotók közjogi tartalommal töltsék meg.14

2. Az állampolgárság fogalmának kialakulása

Az első állampolgársági törvényünk képviselőházi vitája alkalmával is felmerült az állampolgárság és a honpolgárság fogalmának kérdése. Az országgyűlés 1879. október 30-i ülésén került sor a magyar állampolgárság megszerzéséről és elvesztéséről szóló törvényjavaslat részletes tárgyalására. A törvényjavaslat címéhez Hoffman Pál azt a megjegyzést fűzte, hogy jobb lenne az állampolgárság helyett a honpolgárság kifejezést használni, hiszen ez „szokottabb s régibb idő óta használt kifejezés”.15 Ezt azzal indokolta, hogy rendi közjogunk nem ismerte az állampolgárság kifejezést. A mindennapi szóhasználatban és a joggyakorlatban is a „honfiúság” vagy „honpolgárság” terminológia volt elterjedve. Tisza Kálmán szerint helyesebb az állampolgárság kifejezés, hiszen ez jobban kifejezi az állam és polgára közötti viszonyt. Javaslatát a parlamenti többség is támogatta. A gyakorlatban az állampolgárság és a honpolgárság, honosság kifejezést szinonimaként használták.16

Az állampolgárság a jogban „viszonylagos önállóságot mutat”, hiszen megvoltak azok a jellemzői, amelyek csak a honpolgárokra vonatkoztak.17 Egy speciális kapcsolat jött létre az állam és a polgára között. Nem minden ember számított állampolgárnak, aki az ország területén tartózkodott, akinek jogai és kötelezettségei voltak. A jogszabályok pontos betartását sem csak az állampolgároktól követelték meg, hanem azoktól a személyektől is, akik az országban éltek, hiszen az elkövetett jogsértésért felelősséggel tartoztak. Az állam védelme ugyanakkor kiterjedt a területén lévő idegenekre is. Ezért fontos, hogy az állampolgárság fogalmának kialakulását tisztázzuk.18 A szabad akaratot tételező természetjogi felfogás jelent meg az állampolgárság fogalmi és tartalmi alapelemeinek meghatározásánál.19

Az állampolgárságot Bajáki Veronika olyan jogi köteléknek tartja, amely egy személyt az államhoz köt. E jogviszony alapján a polgárokat jogok illetik és kötelezettségek terhelik. Az állampolgárság nem csak a honosság megszerzését vagy elvesztését jelenti. Véleménye szerint a közjogászok az állampolgárságra mint jogintézményre tekintenek, ezt a megközelítést elfogadhatónak vélte a tudomány és a gyakorlat szempontjából, hiszen az állami létezés alapja az államterület és a főhatalom gyakorlásának formája mellett az állampolgárság. A jogintézményi megközelítést az indokolta, hogy az állampolgárság szabályozása és az állami szuverenitás egymástól elválaszthatatlan. „Az államok, szuverén módon, a nemzetközi jog szabályainak figyelembevételével, maguk határozzák meg, kiket tekintenek állampolgároknak, és ezzel összefüggésben azt is, hogy tartózkodási helyüktől függetlenül kikre terjed ki az adott állam juriszdikciója.”20 Az állampolgárság a szuverenitás egyik fő összetevője. Az állam határozza meg szuverenitásán belül, hogy ki lehet állampolgár. Ez azt jelenti, hogy nem volt általánosan elfogadott elv, hogy az állam milyen formában szabályozza az állampolgárságot, eltekintve néhány nemzetközi jogi normától. Ezért azt mondhatjuk, hogy az állampolgársági jog képes arra, hogy számos tradicionális elemet megőrizzen, figyelembe véve az adott ország fejlődési viszonyait.21

Az állampolgárság jogviszony jellegét emeli ki Csiky Kálmán is. Állampolgárnak nevezi a magyar állam területén honos és a magyar államhatalomnak és a törvényeknek alávetett polgárokat. A nemzet tagja a magyar törvények oltalma alatt állt és élvezte mindazon jogokat, amelyek összefüggésben voltak az állampolgársággal. Ezeket a jogokat és kötelezettségeket közjogi jellegűnek vélte, mert a magánjog területére tartozókkal idegenek is rendelkezhettek. Csak magyar állampolgár lehet tagja a törvényhozásnak, a képviselőtestületnek, magyar honpolgár gyakorolhatta az aktív és a passzív választójogot. A védkötelezettség teljesítése is csak a magyar honosokat terhelte, hasonlóan a tankötelezettséghez.22

Polner az állampolgárságon az államhoz való tartozást értette. A szűkebb értelemben jelentette ez azokat az állampolgárokat, akik részt vehettek az államhatalom gyakorlásában. A magyar állampolgárság azonban nemcsak ezt a kört foglalta magába, hanem általában a magyar államhoz tartozókat is.23

A honpolgárság legmeghatározóbb eleme Récsi szerint az, hogy az állampolgárok jogokat gyakorolhatnak.24 Hasonló módon határozta meg az állampolgárság fogalmát Szamel Lajos is. „Az állampolgárságon olyan jogviszonyt értünk, amelynél fogva egy személy, mint a jogviszony egyik alanya egy meghatározott államnak, mint a jogviszony másik alanyának hatalma alatt áll, annak irányában kötelezettségek terhelik akkor is, ha területét elhagyja s viszont olyan jogokat igényelhet az államtól”, amelyeket az állam köteles volt azoknak biztosítani, akik nem álltak vele ilyen jogviszonyban.25

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.