F. M. Dosztojevszkij

A JÁTÉKOS

– részlet –

© Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij

A mű eredeti címe: Игрок

Fordította: © Szabó Endre

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt, 2012

© Alinea Kiadó, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2012

ISBN 978-615-5303-15-9

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

Első fejezet

Kétheti távollét után végre visszatértem. A mieink már három napja Roulettenburgban vannak. Azt hittem, hogy Isten tudja, mennyire várnak engem, de csalódtam. A tábornok rendkívül magabiztos volt, egész magas lóról beszélt velem, s a nővéréhez utasított. Világos volt, hogy valahol pénzre tettek szert. Sőt még azt is éreztem, mintha a tábornok némi lelkiismeret-furdalást érzett volna, amikor meglátott. Marja Filippovna szokatlanul szorgalmasan tett-vett, csak félvállról beszélt velem, de a pénzt átvette, megszámolta és végighallgatta a beszámolómat.

Ebédre várták Mezencovot, egy franciát és valami angolt; persze, van már pénz, így rögtön vendégeket hívtak. Igazi moszkvai szokás.

Amint Polina Alekszandrovna meglátott, azt kérdezte:

– Hol késett olyan sokáig?

De be sem várva a feleletem, valahová eltűnt. Nyilván szándékosan tette, de előbb-utóbb szóba kell velem állnia. Nagyon sok a megbeszélnivaló.

A fogadó negyedik emeletén kaptam egy szobácskát. Itt mindenki tudja, hogy a tábornok kíséretéhez tartozom. Egyértelmű, hogy már sikerült megismertetniük magukat. A tábornokot itt mindenki dúsgazdag orosz főúrnak tartja. A tábornok még ebéd előtt különféle megbízásokat adott nekem, a többi közt átadott két darab ezerfrankost, hogy váltsam fel. Fel is váltottam a fogadó irodájában. Most már milliomosoknak fognak bennünket tartani – legalább egy hétig. El akartam menni sétálni a kis Misával és Nágyával, de a lépcsőről visszahívtak a tábornokhoz: eszébe jutott megkérdezni, hogy hova viszem a gyerekeket. Ez az ember határozottan nem mer egyenesen a szemembe nézni; pedig szeretne, de én mindannyiszor olyan merő, azaz tiszteletlen tekintettel nézek vissza, hogy attól mintha megzavarodna. Nagyon fellengzősen beszélt, egyik frázis a másik után, végül egészen belezavarodva értésemre adta, hogy a gyerekeket az állomástól minél távolabb, a parkban sétáltassam. Végül pedig egészen méregbe jött s nyersen hozzátette:

– ...mert különben még megteszi, hogy oda viszi őket, az állomáshoz, a ruletthez. Bocsásson meg – tette még hozzá –, de tudom, hogy ön még elég könnyelmű fiatalember, s talán még játszana is. Mindenesetre, ha nem is vagyok a mentora, s ennek a szerepét nem is óhajtom magamra vállalni, van jogom azt kérni, hogy ön, hogy úgy mondjam, engem ne kompromittáljon...

– De hiszen nekem nincs is pénzem – feleltem nyugodtan –, ha játszani akarnék, ahhoz pénz kellene.

– A pénzét azonnal megkapja – felelte a tábornok kissé elpirosodva, azután az íróasztala fiókjában kaparászva egy jegyzőkönyvbe nézett. Kiderült, hogy körülbelül 120 rubelt kellett még kapnom tőle. – De a pénzt előbb át kell tallérokra számítani. No, fogja, itt van kerek 100 tallér, a többit is megkapja, ne féljen.

Szótlanul vettem át a pénzt.

– De kérem, ne sértődjön meg a szavaimtól... ön olyan érzékeny... Ha azt mondtam, hogy szükségesnek tartom figyelmeztetni, hát természetesen erre van némi jogom...

Ebédre visszatértem a gyerekekkel s egész kavalkáddal találkoztam, valami romot nézni indultak. Két pompás kocsi vitte őket remek lovakkal. Mademoiselle Blanche egy kocsiban ült Marja Filippovnával és Polinával; a francia, az angol és a tábornok lóháton voltak. A járókelők megálltak és nézték őket, feltűnőek voltak! Csak a tábornoknak nem volt valami jó kedve. Kiszámítottam, hogy azzal a négyezer frankkal, amelyet én hoztam, s azzal, amit ők időközben valahonnan kerítettek, jelenleg hét- vagy nyolcezer frankjuk lehet. Ez pedig mademoiselle Blanche-nak igen kevés.

Mademoiselle Blanche is a mi fogadónkban lakik az anyjával együtt; itt lakik valahol a francia is. Az inasok, pincérek „monsieur le comte”-nak, mademoiselle Blanche mamáját pedig „madame le comtesse”-nek szólították. Nos meglehet, hogy ők csakugyan gróf és grófnő voltak.

Előre tudtam, hogy monsieur le comte nem ismer meg az ebédnél. Persze a tábornoknak eszébe sem jut, hogy bemutasson egymásnak, vagy hogy legalább engem bemutasson neki – a monsieur le comte pedig járt Oroszországban s jól tudja, hogy milyen kis pont az, akit ott úgy hívnak, hogy outchitel {1}. Egyébként pedig ő igenis jól ismer engem. Az igazat megvallva, én az ebédre hívatlanul jelentem meg. Úgy látszik, a tábornok elfeledkezett intézkedni, különben bizonyosan a fogadó közös ebédlőasztalához küldött volna ebédelni. Magamtól jelentem meg hát az ebéden, s a tábornok nagyon elégedetlenül nézett rám. A jó Marja Filippovna rögtön helyet mutatott nekem; de a mister Astley-vel való ismeretségem hamar kirántott a zavart helyzetből, s ennek révén akár akarták, akár nem, úgy tűntem fel, mint aki a társasághoz tartozik.

Ezzel a különös angollal először Poroszországban, egy vasúti kocsiban találkoztam, ahol szemközt ültünk. Akkor én éppen a mieink után siettem. Később Franciaországban jöttem vele össze, s még később Svájcban. Az elmúlt két hétben kétszer láttam őt, s íme most egyszerre itt találtam Roulettenburgban. Soha ilyen bátortalan embert nem láttam életemben; az ostobaságig bátortalan, s persze ezt ő maga is igen jól tudja, mert egyáltalában nem ostoba. Egyébiránt pedig igen csendes, kedves ember. Mindjárt első találkozásunkkor, Poroszországban, megszólítottam őt. Elmondta, hogy a nyáron Norvégiában a NordKappnál járt, s hogy nagyon szeretné egyszer látni a nyizsnyij-novgorodi vásárt.

Nem tudom, hogy ismerkedett meg a tábornokkal. Úgy tűnt, hogy fülig szerelmes Polinába. Mikor Polina megjelent, az angol úgy elpirult, mint a hajnal. Nagyon örült annak, hogy az asztalnál mellé kerültem, s úgy látszik, igazi barátjának tart.

Az asztalnál a francia nagyon adta az urat. Mindenkivel fesztelen, de fontoskodó volt. Pedig emlékszem rá, hogy Moszkvában még nem sok vizet zavart. Rémségesen sokat beszélt pénzügyi dolgokról s az orosz politikáról. A tábornok néha bátorságot vesz, hogy ellentmondjon neki – de csak szerényen, éppen csak annyira, hogy a tekintélyét végképp el ne veszítse.

Igen különös hangulatban voltam, persze már az ebéd közepe táján föltettem magamnak a megszokott, örökös kérdésem: miért vagyok ezzel a tábornokkal s miért nem hagytam már itt őket réges-rég? Néha ránéztem Polina Alekszandrovnára, de ő észre sem vett. Az lett a vége, hogy méregbe jöttem, s elhatároztam, gorombáskodni fogok.

Azzal kezdtem, hogy egyszer csak minden ok nélkül kéretlenül hangosan beleszóltam mások beszélgetésébe. Főképpen a franciával akartam összeveszni. A tábornokhoz fordultam, s egész hangosan, a szavakat megnyomva – s azt hiszem, a tábornok szavaiba vágva – jegyeztem meg, hogy ezen a nyáron az oroszoknak szinte lehetetlen a fogadók ebédlőasztalainál enniük.

A tábornok meglepetten nézett rám.

– Ha ön olyan ember, aki ad magára valamit – folytattam vakmerően –, akkor bizonyára sértve érezte magát azoktól a szitkozódásoktól és csipkelődésektől, amelyek az ilyen ebédlőasztaloknál előfordulnak. Párizsban és a Rajna mentén, sőt Svájcban is a közös ebédeknél annyi a szedett-vedett lengyel s a velük egy követ fúvó csip-csup francia, hogy ott az orosz embernek lehetetlen megszólalnia.

Mindezt franciául mondtam. A tábornok megütődve nézett rám, nem tudva, haragudjon-e vagy csak csodálkozzon azon, hogy így megfeledkeztem magamról.

– Más szóval ön valakivel valahol már pórul járt – szólt a francia fesztelenül és lenézéssel.

– Párizsban először egy lengyellel kaptam össze – feleltem –, azután egy francia katonatiszttel, aki a pártját fogta a lengyelnek. A franciák egy része csak akkor állt a pártomra, mikor elmondtam, hogy egyszer bele akartam köpni a monsignore kávéjába.

– Beleköpni? – kérdezte a tábornok értetlenkedve, s még körül is tekintett. A francia kétkedve nézett rám.

– Igenis beleköpni! – feleltem. – Mivel két teljes napon át meg voltam győződve, hogy a mi dolgunkban talán kis időre Rómába is be kell néznem, hát elmentem a szentatya párizsi követségének az irodájába az útlevelem láttamoztatni. Ott valami apát fogadott, lehetett vagy ötvenéves, szikár, ráncos arcú, s udvariasan, de nagyon szárazon kihallgatva engem, majd azt mondta, hogy várjak. Bár siettem, természetesen mégis leültem, s várni kezdtem, elővettem az Opinion Nationale újságot, s abban rettenetesen szidalmazták Oroszországot. Közben hallottam, hogy a szomszéd szobán keresztül valaki bement a monsignore-hoz. Láttam, amint az apát köszönt az illetőnek. Én újra előadtam neki a kérésem, mire ő még szárazabban mondta, hogy várjak. Kis idő múlva bejött egy ismeretlen, valami osztrák. Őt, mihelyt kihallgatták, azonnal fölvezették az emeletre. Ez rendkívül felbosszantott. Felálltam, odamentem az apáthoz, s határozott hangon azt mondtam neki, hogy mivel a monsignore fogad, hát elintézheti az én ügyem is. Az apát roppant ijedten hőkölt vissza. Egyszerűen nem bírta felfogni, hogy merészeli egy orosz senkiházi magát a monsignore látogatóihoz hasonlítani. A legszemtelenebb módon, mintha megörült volna, hogy alkalmat adtam neki a sértegetésre, a fejemtől a lábujjamig végigmért a tekintetével és felkiáltott: hát azt hiszi, hogy monsignore ön miatt félreteszi a kávéját? Hanem erre én is kiabálni kezdtem, mégpedig erősebben, mint ő: tudja mit? Köpök én a monsignore kávéjára. Ha ön most rögtön nem végez az útlevelemmel, hát én azonnal bemegyek magához a monsignore-hoz.

– Hogyan? Akkor, amikor a bíboros van nála? – szörnyülködött az apát, aztán az ajtóhoz ugorva, ott kereszt módjára kitárta a két karját, azt akarva ezzel mutatni, hogy inkább meghal, mintsem engem oda beengedjen.

Ekkor én azt mondtam neki, hogy én eretnek és barbár vagyok, „que je suis hérétique et barbare”, s hogy nekem az összes érsek, bíboros, monsignore semmit sem jelent. Egyszóval úgy viselkedtem, mintha nem akarnék tágítani. Az apát rettenetes dühvel nézett rám, aztán kiragadta kezemből az útlevelem és fölment vele. Egypár perc múlva az útlevél már láttamozva volt. Ha nem tetszik hinni, itt van – tettem hozzá s kivéve az útlevelet, megmutattam azon a római láttamozást.

– Hát ez mégis... – kezdte a tábornok.

– Önt az mentette meg, hogy barbárnak és eretneknek mondta magát – jegyezte meg gúnyosan nevetve a francia. – Cela n’était pas si bête {2}.

– Hát így kell bánni az oroszokkal? Ők itt meghúzzák magukat, moccanni sem mernek, s talán még azt is készek volnának megtagadni, hogy oroszok. Lám, velem az én párizsi hotelemben sokkal figyelmesebben kezdtek bánni, amikor mindenkinek elmondtam az apáttal történt összetűzésemet. Egy kövér lengyel úr, aki a legnagyobb ellenségem volt a fogadó ebédlőasztalánál, elhallgatott. A franciák még azt is eltűrték, amikor elmeséltem azt, hogy két évvel ezelőtt láttam otthon egy embert, akire 1812-ben csak azért lőtte ki a puskáját egy francia vadász, hogy megszabadítsa a fegyverét a töltéstől. Az az ember akkor tízéves fiú volt, ama családok egyikéből való, amelyek nem tudtak Napóleon elől Moszkvából elmenekülni.

– Az lehetetlen! – heveskedett a francia – a francia katona nem lő egy gyermekre.

– Ez pedig megtörtént – feleltem –, ezt egy igen komoly, nyugalmazott százados mondta el nekem, és én magam is láttam az ember nyakán a golyó horzsolásának a nyomát.

A francia elkezdett gyorsan és sokat beszélni. A tábornok az ő pártjára akart állni, de ekkor én azt ajánlottam neki, hogy olvassa el legalább Perovszkij tábornok emlékiratait, aki 1812-ben francia fogságba került. Végül, hogy a vitának vége legyen, Marja Filippovna más tárgyra terelte a beszélgetést. A tábornok nagyon nem volt megelégedve, mert a franciával már kezdtünk hangosan kiabálni. De mister Astley-nek, amint láttam, nagyon megnyertem a tetszését a franciával folytatott vitával. Mikor az asztaltól felkeltünk, meghívott, hogy igyak vele egy pohár bort. Este, ahogy akartam, sikerült Polina Alekszandrovnával beszélgetnem vagy egy negyedórát. Sétálás közben beszélgettünk. Mindnyájan lementünk az állomás parkjába. Polina leült egy padra a szökőkúttal szemben, Nagyenkát pedig a közelben játszó gyerekekhez küldte. Én is elengedtem a kis Misát a szökőkúthoz, s így végre kettesben maradtunk.

Persze először is a folyó ügyekről beszéltünk. Polina egyszerűen méregbe jött, mikor mindössze csak hétszáz guldent adtam át neki. Biztosra vette, hogy Párizsból
a gyémánt ékszereiért legalább kétezer guldent vagy még többet hozok.

– Nekem mindenáron pénzre van szükségem – mondta – s keríteni kell a föld alól is, különben elvesztem.

Kérdezősködni kezdtem, hogy mi történt a távollétem alatt.

– Egyéb semmi, mint hogy Pétervárról két hír érkezett: az egyik, hogy a nagymama igen rosszul van, s két nap múlva a másik, hogy úgy látszik, meg is halt. Ez a hír Tyimofej Petrovicstól jött – tette hozzá Polina –, ő pedig megbízható ember. Várjuk az utolsó, végleges értesítést.

– Tehát itt mindenki várakozik, reménykedik? – kérdeztem én.

– Persze, mindenki: egy teljes féléve már, hogy mindenki csak ebben reménykedett.

– Kegyed is? – kérdeztem én.

– Hiszen én nem vagyok a rokona, én csak a tábornok mostohalánya vagyok. De azt azért biztosan tudom, hogy a nagymama meg fog emlékezni rólam a végrendeletében.

– Azt hiszem, hogy kegyed sokat fog kapni – mondtam erős meggyőződéssel.

– Igen, ő szeretett engem; de ön miért gondolja ezt?

– Mondja csak – feleltem én is kérdéssel –, a márki, amint látom, ő is be van avatva a családi titokba?

– Miért érdeklődik ez iránt? – kérdezte Polina, szigorúan és szárazon tekintve rám.

– Hogyne érdekelne! Ha nem csalódom: a tábornoknak már sikerült tőle pénzt kölcsönkérnie.

– Nagyon jól gondolja.

– No, hát adna-e kölcsön, ha nem tudná a babulenka {3} dolgát? Nem vette kegyed észre az asztalnál, hogy a márki úr vagy háromszor szólt valamit a nagymamáról, babulenkának nevezte őt; „la babulinka”. Milyen gyöngéd, milyen szoros kapcsolatra utal ez a szó!

– Igaza van. Mihelyt megtudja, hogy én is kapok valamit a végrendelet szerint, rögtön megkéri a kezem. Talán éppen ezt akarta volna megtudni? Nem?

– Csak akkor kéri meg a kezét? Azt hittem, hogy ez már rég megtörtént.

– Ön nagyon jól tudja, hogy nem – mondta bosszúsan Polina. – Hol találkozott ezzel az angollal? – kérdezte kis szünet után.

– Tudtam, hogy mindjárt kérdezősködni fog felőle.

Elmondtam mister Astley-vel történt találkozásaimat.

– Nagyon bátortalan és szerelmes; és természetesen önbe szerelmes.

– Igen, szerelmes belém – felelt Polina.

– És persze tízszerte gazdagabb, mint a francia. Hát tényleg van valamije annak a franciának? Nem fér ahhoz semmi kétség?

– Nem. Van valami vára is. Éppen tegnap erősítette meg ezt előttem a leghatározottabban a tábornok. Nos, eleget tud már?

– Én a kegyed helyében feltétlenül az angolhoz mennék feleségül.

– Miért? – kérdezte Polina.

– A francia csinosabb, de rosszabb; az angol pedig azonkívül, hogy becsületes ember, még tízszerte gazdagabb is – feleltem élesen.

– Igaz, de a francia márki és szellemesebb is – jegyezte meg Polina a legnagyobb nyugodtsággal.

– De igaz-e? – folytattam a magamét.

– Teljesen igaz.

Polinának rendkívül nem tetszettek a kérdéseim s láttam rajta, hogy föl akart dühíteni feleleteinek hangjával és cinikusságával; ezt egyből meg is mondtam neki.

– Hogyne – felelt erre Polina –, engem csakugyan mulattat, hogy ön mennyire dühöng magában. Már azért is, hogy én megengedek önnek ilyen kérdezősködést és faggatódzást, meg kell adnia az árát.

– Úgy érzem, hogy jogom van kegyedtől ilyeneket megkérdezni – feleltem nyugodtan –, s éppen azért, mert kész vagyok ennek bármilyen formában megadni az árát, s egész életemet nem becsülöm most már semmire.

Polina fölkacagott.

– Legutóbb a Schlangenbergen ön azt mondta, hogy egy szavamra kész onnan fejest ugrani a mélybe, pedig az van vagy ezer láb. Valamikor majd kimondom azt az egy szót csak azért, hogy meglássam, hogyan tudja ezeknek az árát megadni, s biztosítom önt, hogy én meg nem tántorodom. Ki nem állhatom önt éppen azért, mert oly sokat megengedtem önnek, de még inkább ki nem állhatom azért, mert szükségem van önre. S ameddig szükségem van, addig meg is kell óvnom.

Polina fölállt. Ingerülten beszélt. Utóbbi időkben mindig ingerültséggel, bosszúsággal ért véget a beszélgetésünk.

– Mondja csak, kérem, miféle az a mademoiselle Blanche? – kérdeztem aztán, mert nem akartam, hogy magyarázat nélkül távozzon.

– Nagyon jól tudja, hogy kiféle az a mademoiselle Blanche. Azóta semmi új nem történt vele. Mademoiselle Blanche valószínűleg tábornokné lesz, persze csak úgy, hogyha a nagymama haláláról szóló hír valónak bizonyul, mert különben mademoiselle Blanche is, az anyja is és a harmadízigleni unokatestvér, a kuzin márki is igen jól tudják, hogy mi tönkrementünk.

– S a tábornok tényleg szerelmes?

– Most nem az a fődolog. Hallgasson ide és értse meg, amit mondok: fogja ezt a hétszáz guldent, s menjen játszani, nyerjen nekem a ruletten minél többet, mert nekem most pénz kell, ha a föld alól is!

Ezt mondva kiáltott Nagyenkának, s elmentek az állomás felé, ahol csatlakoztak a társasághoz. Én pedig balra fordultam a legközelebbi ösvényre, elgondolkozva és elcsodálkozva.

Mintha nyakon vágtak volna, amikor azt mondta, hogy menjek rulettezni. Különös, hogy lett volna miről gondolkoznom, s én mégis a Polina iránt érzett érzelmeim boncolásába merültem el. Igazán jobban éreztem magamat a kétheti távollét alatt, mint most, a visszaérkezés napján, bár az úton úgy búsultam, mint egy bolond, gyötrődtem, mint egy őrült, s néha még álmomban is őt láttam. Egyszer Svájcban elaludtam a vasúti kocsiban, s úgy látszik, álmomban hangosan beszélgettem Polinával – ami az egész utazó társaságot megnevettette.

S most még egyszer föltettem magamnak a kérdést: szeretem őt? S még egyszer nem tudtam felelni, jobban mondva: megint és századszor azt feleltem magamnak, hogy gyűlölöm.

Igen: gyűlöletes volt nekem. Voltak pillanatok – s éppen mindig a beszélgetéseink végén –, amelyekben fél életemet adtam volna azért, hogy megfojthassam. Esküszöm, hogy ha rögtön kést márthattam volna a mellébe, hát azt hiszem, nagy élvezettel meg tudtam volna tenni. Másfelől meg esküszöm mindenre, ami szent, hogy ha a Schlangenbergen tényleg azt mondta volna nekem: „ugorjon le!”, akkor én rögtön leugrottam volna, a legnagyobb gyönyörrel. Ezt jól tudtam.

A dolgot így vagy úgy, de el kellett dönteni. Ezt ő mind jól tudja s annak a gondolata, hogy én egészen jól tudom, ő mennyire megközelíthetetlen nekem, mennyire képtelenség az én ábrándozásom – ez a gondolat, biztosan tudom, rendkívüli gyönyörűséget okoz neki, máskülönben miért volna velem olyan bizalmas, őszinte? Ő, aki oly óvatos és okos?

Nekem úgy tűnt, hogy eddig úgy nézett reám, mint az a régi császárnő, aki fesztelenül öltözködött a rabszolgája előtt, mert nem tartotta embernek. Igen, ő igen gyakran nem tartott engem embernek...

De hát most feladatot kaptam tőle, hogy nyerjek neki a ruletten. Bármi áron nyerjek. Nem volt időm azon okoskodni, hogy miért és mennyi idő alatt kell nyernem, s hogy micsoda új ötletek születhettek az ő örökké számító agyában? Az elmúlt két hét alatt, úgy látszik, sok olyan dolog is történt, amiről nekem fogalmam sem volt. Mindezt meg kellett tudnom, ki kellett kutatnom, még pedig minél előbb.

De egyelőre nem értem rá erre: indulnom kellett játszani.

{1} Tanító, franciás írással.

{2} És ez nem is olyan nagy butaság.

{3} Babulenka, babuska: a nagymama dédelgető elnevezése.