Krúdy Gyula

PEST-BUDAI HANGULATOK

– részlet –

© Krúdy Gyula

© Alinea Kiadó, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2013

ISBN 978-615-5303-14-2

Krúdy Gyulának az Alinea Kiadónál megjelent könyve:

Gasztrohangulatok

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

Tartalom

Pesti hajnal falusi álma

Pest az első este

A békebeli tavasz

Az éjszemű Pest

Őszi életrajz

Új nevek a kapu alatt

Nem tudjátok, ki voltam én!

Egy estém Pesten

Józsefvárosi emlék

A terézvárosi búcsú

Pesti kalap

Pórfi, vagy aki köszöntgetni tanította Budapestet

Milyen regényeket írnak az írók a mai Pestről?

Régi pesti svindler

Pest gerlicéje

A pesti ember örömös napjaiban

Pesti ember nyári álmai

Régi pesti történet

„Pest rózsája”, Pilisy Róza legragyogóbb élete, öreges hanyatlása és remete halála

A szerelem és a játék

Verbénai vagy egy pesti polgár megtérése

X. Y. pesti demokrata hiteles polgár története

Egy régi ház régi pénztárosa

A „nyilas ház” látogatói

Az Andrássy út vőlegénye

Milyen volt az Andrássy út?

Aranytükrös kávéházban

Az ifjúság vendégfogadója

A diákok éhsége Pesten

Levél a legöregebb pesti emberhez

Tél 1917

Budai útmutató

Öreg úr sétája a szigeten

A mai Margitsziget

Óbuda a múltban és a jelenben

Az óbudai Flórián

Az óbudai szívhalász

Az óbudai szépségkirálynő

Hídavatás

Jámbor tavaszunk

Budapest újkora

Nem élhetek Pest nélkül

Pesti hajnal falusi álma

Korán reggel olyan a városligeti fasor, mintha valamely régi angol regényből úszott volna idáig. Téli köd borul a fákra, a toronyra, messzi az Iparcsarnok kupolájára. Londonban lehet ilyen a reggel, míg a Hyde-parkon sietve vonulnak az emberek üzleteik felé.

A mi fasorunk reggelenkint a főváros legcsendesebb része. De csöndes éjjel is. A lámpások céltalanul ragyognak az éjszakában. Még kocsi sem jár erre. Néha egy bánatos konfertáblis próbálkozik elindulni a Lövölde térről, amely kofasátoraival, kis terjedelmével és nagy fáival azokra a kis külföldi, régi városkákra emlékezteti az embert, ahol reménytelenül üldögélt egy cukrászboltban vagy egy kis vendéglőben, és ismeretlenül, unottan, bánatosan nézegette a terecskén áthaladó szobalányokat, úrnőket, diákkisasszonyokat. Bár modern bérházak álldogálnak a tér körül, és a fasor, mint egy nagyvilági allée nyúlik el bozontos gesztenyefáival, mintha a Práterbe vagy a boulogne-i erdőcskébe mennének erre a fametszetekről való emberek, a Lövölde tér mégis különös hangulatokat kelt életre, ha valaki csöndes ablakból, beteges télen és egy ó-regényt félretéve nézdeli a városnak ezen kedves részletét.

Míg az egyik oldalon déli tájak illatát hozzák emlékezetbe a narancsos ládák a furcsa, barna faházikókban; a virágok és a káposzták úgy nevetnek, mint a kalendáriumi tavasz különös képecskéi, amelyeket a régi rajzolók csináltak a Mehner Vilmos naptáraiba; a kofaasszonyok csöndes megadása, nyugodt kedélye olyanforma itt, mintha a természet adományaival foglalatoskodó nők félig-meddig maguk is növényi életet élnének; álmodozva állongnak régi bárkák, bánatos lovak mögött, mintha a ködös fasorban a hajdanában elegáns életunalmat, a regényes spleent már csak a konflislovak tartanák divatban, míg csukaszürke, katonás szabású köpenyegében, kívánatos fehér ruhájában megérkezik az önkéntes ápolónő, és a lovacska fejcsóválva elindul a szépséges úrnővel a messzi hadikórház felé – ó, már tartották a kopott bőrülések az úrnő drága terhét, és az ablakok szorgalmasan felfogták meleg leheletét, amellyel elhomályosítá a kilátást vagy belátást az ócska kocsi belsejébe, de az már régen volt, tavaly télen, vagy azelőtt, midőn lassan, ütemesen gurultak a kerekek a liget felé, és odabent szerelmet vallott egy úr a hölgynek –, hogy az öreg bőrülések mindent el tudnának felejteni, álmokat, vágyakat, képzelt boldogságokat és a falusi költők színeivel megfestett firmamentumát a holnapnak. Ha ránézek egy öreg kocsira, amely elgondolkozva, félrebillenve, szinte szemrehányólag álldogál valamely régi terecskén, és a sárga ló első lábára hajtja nagy fejét, mintha azon csodálkoznék, hogy még nem koptak le patái e kemény pesti kövezeten, s kis bormérés ablakánál üldögél a naplemente-arcú, bundás kocsis-bácsi: azt hiszem, hogy e vén kocsikkal, bús lovakkal és pókhálós szemű konflisokkal öregedtem meg magam is. A konflisba legfeljebb végrehajtó, ügyvéd vagy orvos száll manapság, míg hajdanában a mellékutcában útrakészen állongott a hintó, és benne türelmetlenül szívta cigarettáját, nézegette óráját egy fiatalos úr, a kocsis kezében tartotta a gyeplőt, míg végre egy könnyű, kis kesztyűs kéz nehezedett az ajtókilincsre. Eljött ő, Tatjána vagy Olga, Fruzsinka vagy Carmen, mindenesetre a legelőkelőbb, a legfinomabb és legkedvesebb úrnő a városban. Nyílott és bezárult az ajtó, illattal, fénnyel, melegséggel telt meg a régi kocsi, georgiai tüzes szemek fénylettek vagy a „kék” Dunán úszott képzeletben a gőzhajó, alföldi búzavetés szőkeségét lehetett érezni vagy az ópium fekete füstjét a hajfürtökből – s az öreg hintó elindult, anélkül hogy észrevette volna valaki. Régente így állott a helyzet az egyfogatú kocsikkal Pesten, amíg magam is helyemen voltam, szokta volt befejezni történeteit anyai nagybátyám, egy hazug öreg katona.

A tér másik oldalán mostanában fehér abroszát teríti fel az éjjeli hóesés.

Milyen üde a hó a földön a magas ablakból nézve. Mintha megcsókolni, átölelni kellene a fehérséget, amely loppal, halkkal, a hajnal csöndjében e csúnya, fekete városra lehullott. Mintha angyalok jártak volna erre, úszva a házak felett, és szárnyaikból pelyheket hullajtottak a Lövölde térre, a ködbe borult fasorra, tán a messzi, láthatatlan Ligetre is…

És most üt az óra az evangélikus toronyban, és már elment nagy csöndben az első villamoskocsi, ébred a tér és környéke, emberek jönnek, és a hóba beleírják lábnyomukat, hogy ekkor meg ekkor erre jártak, mint a berlini rőfös a Lengyel-nyereg sziklafalán.

Talán nem is így van a dolog. Az embereknek más gondjuk van, mint az, hogy az éjjel behavazott, az óhajtott, a szeretett, nyári hévben várva várt öreg tél bandukolt erre hóporos bundájában. Dolgaik után látnak és sietnek. Vajon hová sietnek? Vajon mi dolguk van az embereknek, hogy megállani, széjjelnézni, gyönyörködni is elfeledkeznek? Én csak azt látom, hogy minden koránkelőnek le van hajtva a feje, végigmegy a mennyből hullott szűziességen, hogy fekete foltok maradnak utána, mint a farkasok nyoma a falusi kertek alatt. Majd lassan összeolvadnak a foltok, hogy keskeny fekete keresztutak támadjanak belőlük. A Szív utcaiak mennek a maguk ösvényén, a Király utcaiak ugyancsak ragaszkodnak a saját útjukhoz. Mind szélesebb lesz az ösvény, mind több ember haladt már át a furcsa kis terecskén, csak arra vigyázva, hogy a maga kiszámított, pontosan kijelölt útjáról le ne térjen. Mennek, mendegélnek, legtöbben a belső város felé, mintha ott ma reggel valami nagy osztogatás készülne.

A széles férfilábnyomok már megcsinálták előre az utat a havon, amikor nők is jönnek. Nem szeretem elárulni titkaimat, de most be kell vallani, hogy a környék bővelkedik a csinos nőkben. A szomszédos utcákból formás, kedves alakú és meglehetősen jól öltözött nők érnek a terecskére. Ők is sietnek, szegénykék, és ugyancsak kell drukkolni, hogy a megszokott, kitaposott fekete ösvényről némelyik félrelépjen sietés közben a fehér hóabroszra, hogy ott maradjon kedves lábának nyoma, mint valamely kis emlék, egy régi fiatalkori utazás emléke, midőn idegen városba vetődve azt szerettem volna kiolvasni ismeretlen nők arcából, hogy mire gondolnak.

A tér felett, a női lábnyomokkal behintett fehér mezőcske felett most is csak arra gondolok, hogy vajon hová vezetnek ezek a lábnyomok? Hová, merre mennek a nők, akik még nemrégen másik életet éltek álmukban, a varróleány grófnénak álmodhatta magát, a boldogtalan szerető megcsókolhatta hűtlen kedvesét, a gyermektelen anya tömérdek inges kis kölyökkel játszadozhatott: most hová mennek, mikor a ködös reggellel elkezdődik a másik, álomtalan, fantázia nélküli életük? Jó és boldog utakra indultak el, át a kis havas térségen, megtalálják-e útjuk végén azt, amit kerestek? Magas sarkú cipőik, csinos lábaik – csaknem minden nőnek szép a lába – már elvitték őket istenke mezőcskéje felett, a pesti hajnal falusi álmán, a havas tájon át, és mire visszajönnek újra, ismét elhaladnak a terecskén, ahol lábuk nyomát már régen elfödte más lábaknak a nyoma: vajon helyükön lesznek még mindig a nagy fák, amelyeken a hervadt levelek Mednyánszkytól kölcsönözték színeiket, és a régiek lesznek-e érzéseik, szívhangjaik, gondolataik? Megtalálják-e holnapra újra azt a régi álmot, amelynek madárpihéi szinte itt hullottak le szempilláikról, midőn a ködös reggelen felébredve erre elmentek? Egy nap alatt, egy óra alatt annyi minden történhetik. Lehet, hogy a női lábnyom, amely most a korai órában szűziesen, szinte virágkönnyen fekszik odalent az ártatlan hómezőn, délre, estvére vagy holnapra félretaposott sarokkal, esetleg lomhán, esetlenül, illúzió nélkül teszi meg újra az utat e kedves téren át…

De már jön is az öreg utcasöprő fegyverével a fasor felől, hogy véget vessen az elmúlt reggel furcsa emberi nyomainak, a hajnali utazók lehullajtott emlékeit elsöpri, mint nemrégen a nyarat és az őszt elsöpörte e helyről.

(1915)

Pest az első este

Mi, régebbi pesti lakosok, akik néha évszámra nem mozdulunk ki a város megszokott negyedeiből: olyanok vagyunk, mint az almamag: nem látjuk, hogy kívülről piros, sárga vagy zöld héja van-e az almának, amelyben lakunk.

Ezért nem árt kimenni a város kapuin kívül, hogy távolról is láthassuk a várost, amely nélkül úgyse élhetnénk meg sehol, akármennyire szokás őt mostanában szidni, gyalázni…

Ó, távolról most is olyan a város, mint felejthetetlen első szerelmünk szívbeli képmása. Különösen akkor, ha az utas háromszáz kilométernyi távolból érkezik alája, mondjuk a legromantikusabb országúton, a gödöllőin, amely feléje vezet. Mennyi falusi kuvaszt, megzavarodott csirkét, elárvult ludat kellett kikerülni Kállay Tamás Mercedesének, amíg az alkony felejthetetlen színű felhői alatt, mesemondó erdők, regékből élő hegyek környékén, kilencven kilométeres gyorsasággal nekiereszthette gépét Magyarország legjobb országútján! És azok a céltalan hidak – száznyolcvanat számoltunk meg Szabolcstól Pestig –, amelyek alatt egy kanálnyi víz sincs, amelyek úgy dombosodnak az autóutazó előtt, mint közelgő sírdombok; azok a hegyes országúti kövek, amelyek mind azzal az alattomos szándékkal várják Borsodban, Zemplénben az utazót, hogy kilyukasszák szekere kerekét, és arra kényszerítsék, hogy kedve ellenére is a tájon maradjon; a gyöngyösi országút, amelybe árkokat ásnak a borszállító szekerek, amely árkokat eszébe sem jut betömni se a városnak, se a közigazgatásnak; mind azért vannak, hogy az utazó szinte a búcsújáró áhítatos vágyával érkezzen el végre a magyarok Mekkájába, Budapest alá.

Hiszen igaz, hogy a külső Kerepesi úton már találkozunk azokkal a speciális pesti arcokkal, amelyeket száz közül is fel lehet ismerni a világon. Úgy tűnik fel, hogy tulajdonképpen most látjuk, milyen szomorú az este az elővárosban. A külvárosi rendőr úgy áll az út közepén, mint egy basa; a vasárnapi kiránduló, kocsijával, lovával nem tudja, hogy merre térjen ki, holott ezt a legutolsó béres is pontosan tudja az országutakon; a korcsmák se hunyorítanak oly hamiskodva, mint például a falusi csárdák, inkább kedvetlennek látszik a küszöb meg az ablak a bor nagy ára miatt; vak ember ténfereg az országúton, holott ezt vidéken nem eresztenék ki; és látszólag valami fásult közöny, ásító unalom, savanyú kedvetlenség várja mindenfelé az utazót, mintha azt kérdezné tőle a legtöbb ház, erkély, torony, ablak, járókelő: – Ugyan miért jött az úr Pestre? Mintha nem volnának itt máris elegen.

De elmaradnak a város fanyar száműzöttjei, a külvárosok; már nagyvilágias kocsitábor, fehérkesztyűs konstábler, külföldi fényekre emlékeztető villamoslámpa várja az idegent a Keleti pályaudvarnál, amely idegennek a legjobb dolga van Pesten, ha teli bugyellárissal száll le a vonatról.

És a nyári, vasárnapi alkony végig a Rákóczi úton mindinkább kezd hasonlatos lenni valami lakodalmas úthoz, ahol felvidámodott emberek, a nagyvárosi szórakozások után baktatók, nyájas nyoszolyóasszonyok és leányok, vőfélyek és vőlegények, tréfásan félrecsapott kalaposok és a legelőkelőbb gavallérok mendegélnek passziók után. A kávéházak nyitott ablakain át pengő zene hallatszik, mintha ebben a városban ingyen muzsikálnának a cigányok. A vendéglőkben jóétvágyas emberek fogyasztják a legfinomabb eledeleket, mintha ingyen adná azokat a korcsmáros. A szobalányok vidéki grófnőknek öltöznek, és a kövér polgárnékon úgy libeg a könnyű ruha, mint táncosnőkön. Olyan az utca vasárnap estefelé a messzi útról jött ember előtt, mintha mindenki őt várná itt. Hogy kezet szorítson a férfiakkal, összecsókolózzon a nőkkel, ölébe vegye a gyermekeket…

…Persze aztán másnapra csillapodnak a fogadtatás örömei. Hiába keressük a tegnap esti embereket az utcákon, a mulatóhelyeken; elmentek ők a vasárnappal, az álommal, az automobillal. Jóízű veszekedés várja hétfőn reggel az utast a villamoson, amelyre felteszi a lábát. A kalauz szid egy jámbor vidékinek látszó pasasért, mert hamis jeggyel akar utazni.

(1924)