Karel Čapek

ZSEBTÖRTÉNETEK

Betörők, bírák, bűvészek és társaik

– részlet –

© Karel Čapek

A mű eredeti címe: Povídky z jedné kapsy, Povídky z druhé kapsy

A korábbi magyar kiadás címe: Betörők, bírák, bűvészek és társaik

Fordította: © Zádor András

Szerkesztette: Zádor Margit

Felelős szerkesztő: Golubeff Lóránt

Borító: © Polányi Petra, 2010

© Alinea Kiadó, 2013

ISBN 978-615-5303-20-3

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

TARTALOM

Történetek az egyik zsebből

Dr. Mejzlik esete

A kék krizantém

A jósnő

A látnok

Az írás titka

Tökéletes bizonyíték

Rouss professzor kísérlete

Az elveszett levél

Az ellopott 139/VII. C üo. sz. irat

Az ember, aki nem tetszett

A költő

Janik úr esetei

A voticei Berkovec nemzetség pusztulása

A rekord

A Selvin-eset

Lábnyomok

A blokk

Oplatka vége

Az utolsó ítélet

Paraszti bűn

Benda színész eltűnése

Gyilkos merénylet

Szabadlábon

Bűntett a postán

Történetek a másik zsebből

Az ellopott kaktusz

Az öreg börtönlakó elbeszélése

Hirsch úr eltűnése

Csintamánok és madarak

A kasszafúró és a gyújtogató története

Az ellopott gyilkosság

A gyerekeset

A grófnőcske

Kalina karmester története

Gandara báró halála

Egy házasságszédelgő viselt dolgai

Ballada Jurij Csupról

Az elveszett láb története

Szédülés

Fülbe gyónás

A lírikus tolvaj

Havlena úr pere

A tű

A távirat

Az ember, aki nem tudott aludni

A bélyeggyűjtemény

Közönséges gyilkosság

Az esküdt

Az ember végső dolgai

Utószó

Dr. Mejzlík esete

– Ide hallgasson, Dastych úr – szólította meg az öreg bűvészt dr. Mejzlík rendőrtisztviselő –, én tulajdonképpen tanácsért jöttem magához. Van itt egy esetem, amin nem tudok eligazodni.

– Hát csak ki vele – szólt Dastych úr. – Kinek az esetéről van szó?

– Az enyémről – sóhajtott dr. Mejzlík. – Minél többet gondolok rá, annál kevésbé látok bele. Ide hallgasson, az ember bele is bolondulhat az ilyesmibe.

– No, hát ki bántotta? – kérdezte csitítgató hangon Dastych úr.

– Senki – fakadt ki dr. Mejzlík. – Ez a legrosszabb. Én magam csináltam valamit, amit nem értek.

– Talán mégsem lesz olyan veszélyes a dolog – vigasztalta az öreg Dastych. – Hát mit követett el, fiatalember?

– Elfogtam egy kasszafúrót – felelte dr. Mejzlík komoran.

– Ez az egész?

– Ez az egész.

– És a kasszafúró nem az igazi volt – segített Dastych úr.

– De az igazi volt, hiszen beismerte a betörést. Megfúrta a zsidó jótékonysági egylet kasszáját, tudja? Valami Rozanowski, azaz Rosenbaum, Lembergből – morgott dr. Mejzlík. – Megtalálták nála a feszítővasat meg mindent.

– No és mit szeretne még tudni? – biztatta Mejzlíket az öreg Dastych.

– Azt szeretném tudni – mondta a rendőrtisztviselő gondolataiba merülve –, hogy hogyan fogtam meg. Várjon, elmondom rendre az egészet. Egy hónappal ezelőtt, március harmadikán éjfélig szolgálatban voltam. Talán emlékszik rá, hogy akkor már harmadik napja esett. Szolgálat után beugrottam egy percre a kávéházba, aztán haza akartam menni Vinohradyra. De ehelyett ellenkező irányban mentem a Köves utcába. Nem tudja, kérem, miért mentem éppen a Köves utcába?

– Talán csak úgy véletlenül – vélte Dastych úr.

– Ide hallgasson, ilyen időben az ember nem lófrál csak úgy véletlenül az utcán. Nagyon szeretném tudni, hogy mi az isten csudáját kerestem arrafelé. Mit gondol, nem valami sejtelem vitt oda? Tudja, olyan telepátia vagy mi.

– Aha – mondta Dastych úr. – Ez nagyon is lehetséges.

– Na látja – felelte dr. Mejzlík gondterhelten. – Ez az. De az is lehet, hogy valami tudat alatti megérzés ösztökélt, hogy megnézzem, mi újság a Három Szűznél.

– Az az a lebuj a Köves utcában – ötlött eszébe Dastych úrnak.

– Az, az. Ott szoktak megszállni éjszakára ezek a pesti és galíciai mackósok meg zsebesek, ha Prágába jönnek dolgozni. Mi szemmel szoktuk tartani azt a lokált. Mit gondol, nem egyszerű rendőrszokásból néztem én be oda?

– Az lehet – vélekedett Dastych úr. – Az ember néha egész gépiesen csinál ilyesmit, pláne ha van benne kötelességérzet. Ebben nincs semmi különös.

– No, hát elmentem a Köves utcába – folytatta dr. Mejzlík –, belenéztem úgy mellesleg a Három Szűz vendégeinek névjegyzékébe és továbbindultam. A Köves utca végén megálltam és megint visszafelé indultam; mondja, kérem, nem tudja, miért fordultam vissza?

– Szokásból – vélte Dastych úr. – Megszokta, hogy őrjáratban ide-oda járkáljon.

– Az lehet – bólintott a rendőrtisztviselő. – De én nem voltam szolgálatban és haza akartam menni. Lehet, hogy valami előérzetem volt.

– Vannak ilyen esetek – ismerte el Dastych úr. – De az ilyen előérzetben nincsen semmi titokzatos. Hiszen közismert dolog, hogy az emberben vannak bizonyos magasabb rendű képességek…

– Az istenit – ordította el magát dr. Mejzlík –, hát szokásból fordultam vissza, vagy valami magasabb rendű képességek irányítottak? Ezt szeretném tudni! Ide figyeljen. Ahogy így ballagok az utcán, egy ember jön velem szembe. És most mondja meg, hogy miért ne mehetne végig akárki éjszaka egy órakor a Köves utcán? A fene egye meg! Ebben nincs semmi gyanús. Én magam sem gondoltam semmire; mégis megálltam az utcalámpa alatt és rágyújtottam egy egyiptomira. Tudja, ezt mi gyakran csináljuk, ha éjszaka valakit jól meg akarunk nézni magunknak. Mit gondol, véletlen volt ez vagy megszokás, vagy… vagy valami tudat alatti riadó?

– Nem tudom – mondta Dastych úr.

– Én sem – kiáltotta dühösen dr. Mejzlík. – Az istennyila csapjon belé! Szóval míg én rágyújtottam, az az ember elment mellettem. Uram, én rá se néztem az orrára, csak a földet bámultam. Amikor már elment, ráeszméltem, hogy valami nem tetszett nekem rajta. A mindenit, mondtam magamban, itt valami nincs rendben – de mi? Hiszen meg se néztem őkelmét. Hát csak álldogálok ott az esőben a lámpa alatt, és gondolkodom; és hirtelen átvillan valami az agyamon: a cipője! Annak az embernek a cipőjén volt valami, ami nekem feltűnt. És képzelje el, egyszerre csak hangosan megszólaltam: hamu.

– Milyen hamu? – kérdezte Dastych úr.

– Hát hamu. Abban a pillanatban eszembe jutott, hogy az emberem cipőjén, a felsőrész és a talp között hamu volt.

– De miért ne lehetett volna a cipőjén hamu? – kérdezte Dastych úr.

– No persze – kiáltott dr. Mejzlík. – De uram, én abban a pillanatban láttam, igenis láttam magam előtt egy páncélszekrényt, amelyből hamu hullik ki a padlóra. Tudja, az a hamu, ami a páncélszekrények acéllemezei között szokott lenni. És én láttam, ahogy az a cipő beletapos a hamuba.

– Hát akkor ez intuíció – döntött Dastych úr. – Zseniális, de véletlen intuíció.

– Ostobaság – mondta dr. Mejzlík. – Ember, ha nem esett volna az eső, akkor azt a hamut észre se vettem volna. De ha esik, akkor az embernek rendszerint nem szokott hamu lenni a cipőjén, érti?

– Hát akkor empirikus következtetés volt – mondta határozottan Dastych úr. – Tapasztalatok alapján megformált ragyogó következtetés. No és mi volt tovább?

– Hát utánamentem annak az embernek. Világos, hogy a Három Szűzbe ment be. Telefonáltam két titkosrendőrért és átfésültük a lokált. Megtaláltuk Rosenbaum urat a hamuval, feszítővasakkal és a zsidó jótékonysági egylet tizenkétezer koronájával együtt. Ebben már nincs semmi érdekes. No persze az újságok azt írták, hogy rendőrségünk nagyszerű felkészültségről tett tanúságot. – Micsoda butaság! Ha véletlenül nem mentem volna a Köves utcába és ha véletlenül nem néztem volna rá annak a jómadárnak a cipőjére… Illetve – tette hozzá dr. Mejzlík elgyötörten – ha ugyan véletlenül történt. Éppen ez itt a kérdés.

– Hiszen azon nem múlik – vélte Dastych úr. – Olyan sikere volt, fiatalember, amihez gratulálhat magának.

– Gratulálhatok! – tört ki dr. Mejzlík. – Uram, hogy gratuláljak magamnak, mikor nem tudom, mihez gratuláljak? Mesés detektív-éleslátásomhoz? Vagy mechanikus rendőrszokásaimhoz? Vagy a szerencsés véletlenhez? Vagy valami intuícióhoz és telepátiához? Nézze, ez volt az első nagyobb esetem; az embernek tartania kell magát valamihez, nem? Tegyük föl, hogy holnap valami gyilkosságot bíznak rám; mit csináljak akkor, Dastych úr? Szaladgáljak az utcán és éles szemmel figyeljem az emberek cipőjét? Vagy csak úgy az orrom után menjek és várjak, amíg valami előérzet vagy belső hang elvezet egyenesen a gyilkoshoz? No látja, hát erről van szó. Az egész rendőrség így beszél most: Ennek a Mejzlíknek jó orra van; ebből a pápaszemes fiúból lesz valami, ez egy detektívtehetség. Kétségbeejtő helyzet – morgott dr. Mejzlík. – Valamilyen módszere kell, hogy legyen az embernek. Az első esetemig hittem azokban a különböző egzakt módszerekben, tudja, a megfigyelésben, tapasztalatban, a rendszeres vizsgálatban és a többi külsőségben. De ha most szétszedem ezt az esetet, látom, hogy… Ide figyeljen – emelte fel a hangját –, én azt hiszem, szerencsés véletlen volt az egész.

– Úgy néz ki a dolog – mondta Dastych úr bölcsen. – De azért volt benne jó adag megfigyelés és amolyan logikaféle is.

– És mechanikus rutin – tette hozzá a fiatal tisztviselő csüggedten.

– És intuíció. És egy kis előérzet is. És ösztön.

– Jézus Mária! No látja, így állunk – panaszkodott dr. Mejzlík. – Hát most mondja meg nekem, Dastych úr, hogy dolgozzak?

– Mejzlík doktor úr a telefonhoz – jelentette a főúr. – A rendőrigazgatóságról keresik.

– Na tessék – morogta dr. Mejzlík leverten; és amikor visszajött a telefontól, sápadt volt és ideges. – Főúr, fizetek! – kiáltotta ingerülten. – Már itt van. Meggyilkoltak valami külföldit egy szállodában. Hogy az istennyila… – és elment. Dastych úr úgy látta, hogy ennek az energikus fiatalembernek lámpaláza van.