Jan Neruda

PRÁGAI TÖRTÉNETEK

– részlet –

© Jan Neruda

A könyvben szereplő novellák a Povidky Malostranské

és Arabesky című kötetekben jelentek meg.

Fordította: Götzl Andor, Réz Ádám (A mihaszna; Franz; Josef, a hárfás)

Borító: © Takács Ildikó Beáta, 2009

Felelős szerkesztő: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2013

ISBN 978-615-5303-21-0

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

TARTALOM

Ryšánek úr és Schlegl úr

Aki még a koldust is tönkretette

Esti csevegés

Rusné nagysága jóságos szíve

Kuruzsló doktor

A vízimanó

Vorel úr tajtékpipája

A Három liliomban

Szent Vencel miséje

Miképpen történt, hogy1849. augusztus 20-án déli félegykor Ausztria nem dőlt romba?

Máry kisasszony kérői

A mihaszna

Franz

Josef, a hárfás

Karcolatok

Utószó a magyar kiadáshoz

Ryšánek úr és Schlegl úr

Nevetséges volna azt feltételeznem, hogy olvasóim közül valaki nem ismeri a Štajnic-féle kisoldali vendéglőt. Előkelő helyet foglal el a Štajnic az ottani vendéglők rangsorában. Első ház a Károly-híd tornyától balra, a Híd utca és a Fürdő utca sarkán: hatalmas ablakkal és üvegezett óriási ajtóval. Az egyetlen vendéglő, amely merészen a legforgalmasabb utcán foglal helyet, méghozzá egyenesen a gyalogjáróról nyílik. Az összes többi vendéglő vagy mellékutcákban bújik meg, vagy kapualjból nyílik a bejáratuk, de legalábbis árkádok vannak előttük, így húzódnak meg ezek a vendéglők hamisítatlan kisoldali szerénységgel.

Ezért azután az igazi kisoldali lakos, e zegzugos, csöndes, poétikus utcák fia, nem is jár a Štajnicba. Ide magas rangú hivatalnokok, professzorok és tisztek járnak, olyanok, akiket a véletlen sodort a Kisoldalra, és akiket ugyanez a véletlen majd ismét másfelé visz. Jár ide még néhány öreg nyugdíjas és gazdag háziúr, többnyire olyanok, akik elfoglaltságaikat régen másoknak engedték át. Ilyesféle vendégek járnak a Štajnicba. Hivatalnokok és más előkelőségek.

Sok évvel ezelőtt, amikor még kis gimnazista voltam, éppily előkelő, de bizonyos szempontból mégis másféle társaság gyűlt össze ebben a vendéglőben. Röviden szólva, itt volt a kisoldali Olümposz, ide jártak a kisoldali istenek. Történelmi tény, hogy az istenek közvetlenül a népükből nőttek ki. Jehova komor, haragos és bosszúálló, rettenetes és vérszomjas, mint az egész zsidó nép. A görög istenek elegánsak, szellemesek, vidámak és szépek voltak, miként a hellének általában mindenben és mindenütt. A szláv istenek pedig… bocsánat, bennünk, szlávokban nem volt annyi alkotóerő, amennyi egy nagy állam felépítéséhez kell, sem pedig annyi, amennyi saját istenek megalkotásához szükséges. Bármit tettek is az Erbenek és a Kostomarovok, a mi egykori isteneink megmaradtak valami homályos, lágy és bizonytalan körvonalú csoportnak. Na de erről egyszer talán majd külön cikket írok – természetesen egy rendkívül szellemes cikket. Most csak annyit akarok mondani erről az isteni-emberi párhuzamról, hogy a Štajnicba járó istenek minden kétséget kizáróan kisoldali istenek voltak. A Kisoldalnak – beleértve a házakat és az embereket – valami csöndes, méltóságos, régimódi, mondhatnám, szendergő jellege van, és ilyenek voltak azok a bizonyos urak is.

Valamennyien hivatalnokok, katonák, professzorok és nyugdíjasok voltak, mint a mostaniak. De akkoriban még nem dobálták a hivatalnokokat és tiszteket ide-oda, egyik országból a másikba, mint ma. Az apa elvitte a fiát Prágába, kitaníttatta, besegítette a hivatalba, és ez a protekció továbbra is érvényesült. Ha a Štajnic törzsvendége megállott egy pillanatra az utcán, minden arra járó polgár köszönt neki.

Nekünk, gimnazistáknak, a Štajnic-féle Olümposz annyival is inkább igazi Olümposznak számított, mert ott volt valamennyi öreg professzorunk is. Öreg? Mért mondom, hogy öreg? Jól ismertük őket mind, a kedves Kisoldal isteneit, és úgy tűnt fel nekem, hogy sohasem voltak fiatalok, talán már gyermekkorukban is ugyanolyanok voltak, mint ma, csak esetleg valamivel kisebbek.

Mindegyik előttem van, mintha csak ma látnám őket. Először is a fellebbviteli törvényszéki tanácsos úr. Hosszú, száraz ember, végtelenül nagyra becsült személyiség. Még hivatalnokoskodott, de sohasem tudtam rájönni, hogy voltaképpen minő tevékenységet folytat. Ha délelőtt tíz órakor jöttünk az iskolából, ő is ugyanakkor lépett ki a Karmelita utcában levő háza kapuján, és méltóságteljes léptekkel indult a Sarkantyú {1} utcai Čarda borozóba. A csütörtök délután szabad volt, ilyenkor a Mária-sáncon futkároztunk, ő pedig már ott sétált a kertben. Öt órakor bevonult a Štajnicba. Komolyan elhatároztam, hogy szorgalmasan tanulok, és én is ilyen fellebbviteli tanácsos leszek, amint megnövök. De később valahogy megfeledkeztem erről.

Azután a félszemű gróf úr… a Kisoldalon ugyan grófokban sohasem volt hiány, de ez a „félszemű” volt az egyetlen, aki kisoldali vendéglőkbe járt, legalábbis abban az időben. Magas, csontos férfi – friss, piros az arca, fehér haja rövidre vágva, bal szemén fekete kötés. Sokszor két óra hosszat is elálldogált a Štajnic előtt, és ha arra jártam, nagy ívben kikerültem. A természet ugyanis a nemeseket olyan arcéllel ajándékozta meg – arisztokratikusnak mondják –, amely a ragadozó madarakhoz teszi őket hasonlóvá. A gróf urat is olyannak láttam, mint azt a sólymot, amely kegyetlen következetességgel mindennap déli tizenkettőkor a Szent Miklós-templom kupolájára telepedett egy zsákmányolt galambbal, ott tépte szét áldozatát, s a galamb tollai szerterepültek a téren. Ezért kerültem hát ki a gróf urat, az a homályos félelem szorongatott, hogy egyszer még utánam kap a csőrével.

Azután a kövér törzsorvos úr. Még meg sem öregedett, máris nyugdíjban van. Azt mesélik róla, hogy amikor egyszer egy igen magas személyiség meglátogatta a prágai kórházakat és valami megjegyzést tett, ő ennek az igen magas személyiségnek megmondta a szemébe, hogy nem ért semmihez. Ezzel nemcsak nyugdíjas állapotba jutott rövidesen, hanem a szívünkbe is beköltözött, mert mi, iskolás fiúk, kész forradalmárt láttunk a kövér úriemberben. Amúgy is kedves és közlékeny természetű volt. Ha egy fiú megtetszett neki, az a fiú lehetett akár lány is – megállította, megsimogatta az arcát, és így szólt: „Tiszteltetem apukát odahaza.” Ezt akkor is megüzente, ha egyébként nem ismerte sem a fiút, sem az apukát.

Azután… de hagyjuk! Ezek az öregek egyre jobban megöregedtek, aztán sorra meghaltak. Hagyjuk a holtakat nyugodni. Élvezettel gondolok vissza azokra a büszke pillanatokra, amikor közöttük időztem, örömmel gondolok az önállóságnak, a férfiasságnak, sőt igen, a nagyságnak arra az érzésére, amely akkor fogott el, amikor – mint egyetemi hallgató, professzoraim szeme láttára – első ízben léptem be rettegés nélkül a Štajnicba, e fennkölt lények közé. Sokan nem is vettek észre, az is igaz. Sőt, mondhatnám, majdnem senki. Több hét leforgása alatt mindössze egyszer történt, hogy a törzsorvos úr hazafelé indulva elment az asztalunk mellett, és megszólított, mondván:

– Bizony, bizony, fiatalemberek, a sör ma nem ér semmit, mondhatnak, amit akarnak – s fejével gőgösen intett azok felé, akikkel az imént együtt ült. Kész Brutus! Merem állítani, adott esetben magának Julius Caesarnak is a szemébe vágta volna, hogy nem ért a sörhöz.

Én annál inkább figyeltem őket. Sokat ugyan nem hallottam tőlük, de sok mindennek a tanúja voltam. Csak lényük gyenge másolatának tartom magam, ami bennem fennkölt, tőlük kaptam. Mindenekelőtt két férfiú maradt számomra felejthetetlen. Ők a szívembe lopták be magukat, e két férfiú Ryšánek úr és Schlegl úr.

Bizony, nem szenvedhették egymást… De ismét elnézést kérek, inkább másként kezdeném a dolgot.

Ha a Híd utcáról belépünk a Štajnicba, az utcai helyiségbe jutunk, ahol a biliárdasztalok állnak. Jobbról három ablak néz a Fürdő utcára. Az ablakfülkékben kis asztalok, körülöttük patkó alakú pad, három vendég számára. Az egyik háttal ül az ablaknak, a másik kettő egymással szemben, a patkó végein. Ha valamelyik a biliárdozóknak akar kibicelni, akkor háttal fordul az ablaknak, arccal a biliárd felé.

A harmadik ablaknál két köztiszteletben álló polgár ült nap nap után minden este hattól nyolcig: Ryšánek úr és Schlegl úr. Helyük fenntartott hely! Valakinek a megszokott helyét elfoglalni… ezt a gondolatot egy rendes és erkölcsös kisoldali polgár mint teljes lehetetlenséget elutasította volna, mert… – na de erre gondolni sem lehet.

Az ablaknál levő hely mindig üresen állt. Schlegl úr ült a patkó ama végén, amely a bejárathoz közelebb esett, a szemben levő végén pedig Ryšánek úr, egy könyöknyi távolságra tőle. Mind a ketten háttal voltak az ablaknak, s félig az asztaltól, de félig egymástól is elfordulva a biliárdot nézték. Az asztalhoz csak akkor fordultak, ha ittak vagy a pipájukat tömték. Tizenegy éve ültek már így, nap nap után. Ez alatt a tizenegy év alatt egy árva szót sem szóltak egymáshoz, sőt még csak tudomást sem vett egyik a másikáról. A Kisoldalon köztudomású volt kölcsönös és borzalmas gyűlöletük. Régi és engesztelhetetlen harag választotta el őket egymástól. Az okát is tudta mindenki. Minden rossznak ősoka az asszony. Ugyanazt a nőt szerették mindketten. Az asszony kezdetben Ryšánek úr felé hajlott, aki akkor már régen önálló kereskedő volt – majd váratlan fordulattal Schlegl úr karjaiban pihent meg. S talán mert Schlegl úr majdnem tíz évvel fiatalabb volt, mint Ryšánek úr, az asszony Schleglné lett.

Vajon Schleglné asszony olyan különös szépség volt-e, hogy elvesztése Ryšánek úrnak mélységes fájdalmat és örökös agglegénységet okozott, azt bizony nem tudom. Rég öröklétre szenderült, az első gyermekágy után, egy kislánykát hagyva hátra. Lehet, hogy a leány az anyja külsejét örökölte. Történetünk idején Schlegl kisasszony körülbelül húszéves volt. Ismertem őt, gyakran jött látogatóba a felettünk levő emeletre Poldynec kapitány feleségéhez, ahhoz, aki az utcán minden húsz lépésre megbotlott. Azt beszélték, hogy Schlegl kisasszony szépség. Lehetséges, de csak építészeti szempontból az. Minden a maga helyén volt rajta, pontos méret szerint, s mindenről tudni lehetett, hogy micsoda. De annak, aki nem építész, ez bizony kétségbeejtő. Arca oly mozdulatlan volt, mint egy palota homlokzata. Szeme kifejezéstelenül fénylett, mint a frissen mosott ablak. Szája – egyébként szép, mint valami jól rajzolt arabeszk – lassan nyílt ki, akár egy kapu, és vagy nyitva maradt, vagy éppoly lassan ismét bezárult. S hozzá a bőre mintha mindig frissen lett volna meszelve. Lehet, hogy most – ha él – már nem olyan szép. De az efféle épületek szebbek öregkorukban.

Sajnálom, hogy nem tudom elmesélni az olvasónak, hogyan került össze Ryšánek úr és Schlegl úr a harmadik ablak ama asztalánál. Biztos valami átkozott véletlen volt az oka, az keserítette meg napról napra a két öreg életét. És ha már a felderíthetetlen véletlen összehozta őket, először férfiönérzetből maradtak együtt. Másodszor már dacból ültek ugyanahhoz az asztalhoz. Aztán hajthatatlanságuk bizonyságául tartottak ki helyükön, s hogy a többiek ne beszéljenek róluk. Mindenki be is látja a Štajnicban, hogy ez a férfibecsület dolga, meghátrálni nem lehet.

Hat órakor érkeztek percnyi különbséggel, tegnap az egyik, ma a másik előbb. Minden oldalra udvariasan köszöntek, csak egymásnak nem. A pincér elvette tőlük nyáron a kalapot és botot, télen a szőrmesapkát és a télikabátot, s helyük mögött a szegre akasztotta. Amint a kabátjukat levetették, felsőtestükkel ingadozva, mint a galamb – öregemberek szokása ez az ingadozás leülés előtt –, s kezüket az asztal sarkára támasztva (Ryšánek úr a bal kezét, Schlegl úr a jobbját), lassan leültek. Háttal az ablaknak, arccal a biliárdasztal felé. Amikor megjelent a kövér vendéglős – állandóan mosolyogva és fecsegve –, sorra kínálta vendégeit tubákkal, mindkettőjüknél meg kellett kopogtatnia a szelencét, és külön kellett megjegyeznie, hogy szép idő van odakint, máskülönben talán el sem fogadták volna a tubákot, és meg sem hallották volna a szót. De sohasem sikerült kettejüket egyszerre megszólaltatni. Egyszerűen nem vettek tudomást egymásról, és nem léteztek egymás számára.

A pincér letette elébük a korsó sört. Egy kis idő múlva, de sohasem egyszerre – jól álcázott nemtörődömséggel figyelve az ellenfelet – odafordultak az asztalhoz. Kivették a belső zsebből a nagy, ezüsttel kivert tajtékpipát, a hátsó zsebből a dohányzacskót, tömtek, rágyújtottak, és megint elfordultak az ablaktól. Így ültek két órán át. Felhajtottak fejenként három-három korsó sört, aztán felemelkedtek – ma az egyik egy perccel előbb, holnap a másik –, zsebre dugták a pipát, eltették a dohányzacskót. A pincér segített az öltözködésnél, és így, felöltözve, mindenkinek ajánlották magukat. Csak egymásnak nem.

Szándékosan szoktam a kályha melletti oldalasztalhoz ülni. Innen jól láttam Ryšánek és Schlegl urat, s feltűnés nélkül, kényelmesen figyelhettem őket. Ryšánek úr kanavásszal, Schlegl úr vasáruval kereskedett. Mint afféle jómódú háztulajdonosok, most már mindketten felhagytak az üzlettel, de valahogyan mindkettőjük arca előbbi foglalkozására emlékeztetett. Ryšánek úr ábrázata mindig a fehér és vörösen csíkozott kanavászt juttatta eszembe. Schlegl úré a rézmozsárhoz hasonlított, amelyben borsot törnek.

Ryšánek magasabb és soványabb termetű volt, s mint már említettem, ő volt az idősebb. Úgy látszott, nincs már jó erőben, gyakran gyengélkedett, alsó állkapcsa akaratlanul le-leesett és enyhén reszketett. Szürke szemén fekete csontkeretű szemüveg. Fejét világos paróka fedte, és csaknem egészen ősz szemöldöke úgy mutatta, hogy valaha szőke volt. Arca beesett és olyan halvány, hogy hosszú orra kárminvörösnek látszott. A fent említett okok következtében orra végén rendszerint egy csöpp jelentkezett, egy könnycsepp, amely szíve mélyéből fakadt. Mint lelkiismeretes életrajzírónak, meg kell jegyeznem, hogy Ryšánek igyekezett ezt a könnyet letörölni, de néha későn, amikor már lecseppent a részvevő kebelre.

Schlegl olyan zömök volt, hogy szinte nem is volt nyaka. Feje, mint egy bomba. Erősen őszülő haja fekete. Ahol az arca borotválva volt, ott kékesfekete, ahol szőrtelen, ott vörös, egy élénkebb húsfolt, egy sötét rész – igazi ódon Rembrandt-portré.

Határozott tiszteletet éreztem a két hős iránt. Igenis, csodáltam őket, ahogyan itt ültek napról napra, s vívták ezt a nagy csatát, kegyetlenül és kérlelhetetlenül. Fegyverük a méreggel átitatott hallgatás volt, amely a legsúlyosabb megvetéssel párosult. Harcuk örökké eldöntetlen maradt. Melyik helyezi végül is a lábát legyőzött ellenfelének nyakára?

Fizikumát tekintve Schlegl úr volt az erősebb. Minden rövid és határozott volt rajta. Ha megszólalt, úgy hangzott, mint a toronyból szálló harangütés. Ryšánek úr lassan és terjedelmesen beszélt, s gyengébb volt. De éppoly hősiesen hallgatott és gyűlölt.

Egyszer csak történt valami.

Szerda volt. Virágvasárnap előtti szerda, amikor Schlegl úr megérkezett, és leült. Leült, pipára gyújtott, és olyan füstfelleget eresztett ki, mint egy kürtő. A vendéglős egyenesen hozzálépett. Megkopogtatta a szelencét, és megkínálta egy csipetnyivel. Amikor ismét becsukta s megrázta a szelencét, az ajtó felé tekintve megjegyezte:

– Ryšánek urat ma már nem látjuk.

Schlegl úr nem válaszolt. Egykedvűen nézett maga elé, mint egy szobor.

– A törzsorvos úr mondta – folytatta a vendéglős, és megint hátat fordított az ajtónak, miközben tekintete Schlegl úr arcát vizsgálta. – Reggel, mint mindig, felkelt az ágyból, de hirtelen olyan hidegrázás fogta el, hogy vissza kellett feküdnie, és gyorsan, gyorsan az orvosért. Tüdőgyulladás. Ma már háromszor volt nála a törzsorvos. Öregember, igaz, de jó kezekben van. Reménykedjünk!

Schlegl úr a torkát köszörülte zárt ajka mögött. Nem mukkant, pillantása se rezdült. A vendéglős egy asztallal tovább ment. Feszülten figyeltem Schlegl úr arcát. Sokáig teljesen mozdulatlan maradt. Csak a szája nyílt ki néha, hogy a füstöt kiengedje, s a pipaszár mozdult a szájában ide-oda. Aztán hozzá lépett valami ismerős. Beszélgettek, és Schlegl úr nehányszor hangosan felnevetett. Ezt a nevetést utálatosnak találtam.

Egyáltalán, Schlegl úr ma határozottan másként viselkedett, mint egyébkor. Máskor szinte a helyéhez láncolva üldögélt, mint őrszem a faköpönyege mellett. Ma nem bírt egy helyben maradni. Még biliárdpartit is kezdett Köhler úrral, a kereskedővel. Szerencséje volt minden játszmában, kivéve a „tisztákat”, és bevallom őszintén – azt kívántam, hogy a befejező „tiszta” ne sikerüljön, s hogy Köhler úr érje utol őt.

Aztán megint leült. Pipázott és ivott. Ha valaki odalépett hozzá, Schlegl úr hangosabban és hosszabb mondatokban beszélt, mint egyébként. A legcsekélyebb mozdulata sem kerülte el figyelmemet. Világosan láttam, hogy egy cseppnyi együttérzés sincs benne, szinte örömet szerez neki az, hogy ellensége betegen fekszik. Ellenszenves volt. Néha a tálaló felé tévedt a pillantása, a törzsorvos irányába. Biztosan lefogná a kezét, hogy ne foglalkozhassék túl sokat a beteggel. Rossz ember, határozottan rossz ember.

Nyolc órakor a törzsorvos úr eltávozott. Megállt a harmadik asztalnál.

– Jó éjszakát – szólt. – Ma még egyszer meg kell látogatnom Ryšánekot. Óvatosnak kell lenni.

– Jó éjszakát – felelte hidegen Schlegl úr.

Schlegl úr aznap négy korsó sört ivott, és fél kilencig maradt a vendéglőben.

Múltak a napok, múltak a hetek. Hűvös és szeszélyes április után meleg május következett. Gyönyörű tavaszunk volt ebben az évben. Ha szép a május, akkor édenkert a Kisoldal. A Petřín-hegy fehér virágpalástot ölt, mintha mindenütt tej patakzana belőle, s az egész Kisoldalt bodzavirágillat lengi be.

Ryšánek úr kievickélt a veszedelemből. A tavasz balzsamként hatott rá. A parkban sétált, amikor találkoztam vele. Botra támaszkodva, lassan lépdelt. Azelőtt sovány volt, most teljesen kiaszott. Alsó állkapcsa már állandóan lelógott. Felkötni az állát kendővel, lefogni fáradt szemét, és be vele a koporsóba!

Ám hamarosan mégis összeszedte magát.

A Štajnicba nem járt. A harmadik asztalnál Schlegl úr uralkodott egyedül, üldögélt vagy ide-oda forgott, ahogy akart. Végre – de ez már június végén volt, éppen Péter-Pál napján –, egyszer csak ismét együtt láttam Ryšánek urat és Schlegl urat. Schlegl úr megint úgy ült, mintha helyéhez szögezték volna, s mindketten hátat fordítottak az ablaknak.

A szomszédok és az ismerősök odajöttek hozzá, kezet nyújtottak, és őszinte örömmel üdvözölték. Az öregúr kellemes izgalomban reszketve mosolygott, és finom, lágy hangon beszélt.

Schlegl úr a biliárdasztalt nézte és füstölt.

Valahányszor egyedül maradt, Ryšánek úr a tálaló felé nézett, ahol az orvosa ült. Hálás lélek.

Most is éppen odanézett, mikor Schlegl úr feje hirtelen egy kissé oldalt fordult. Pillantása lassan haladt a padlón át Ryšánek úr felé, hegyes térdétől egészen a kezéig, mely úgy feküdt az asztal sarkán, mintha egy bőrrel bevont csontvázé volna. Tekintete egy pillanatra megpihent a kezén, aztán tovább lopakodott felfelé, elérte a lelógó állkapcsot, megviselt arcot. Éppen csak megérintette, aztán gyorsan tovasiklott, és Schlegl úr ismét kiegyenesítette a fejét. A vendéglős éppen visszajött valahonnan, a konyhából vagy a pincéből, belépésekor észrevette Ryšánek urat, s meggyorsította lépteit.

– Újból egészséges és itt van nálunk. Istennek hála!

– Hála Istennek, hála Istennek! – mosolyodott el Ryšánek. – Ezúttal még valahogyan megúsztam. Most már úgy érzem magamat, ahogy kell.

– Ryšánek úr nem dohányzik, még nem ízlik a dohány, ugye?

– Most kívántam meg első ízben. Rá is gyújtok.

– Úgy, úgy, ez már jó jel. – Lecsukta a tubákos szelencét, megkopogtatta, aztán valami megjegyzéssel Schlegl úrnak nyújtotta, és elment.

Ryšánek úr kihúzta a pipáját, majd a hátsó zsebébe nyúlt a dohányzacskó után. Megcsóválta a fejét, és másodszor, sőt harmadszor is utánatapogatott. Aztán odahívta az aprócska pincérfiút.

– Tudod, hol lakom? Ugorj át hozzám! Igen, itt a sarkon. Mondd, hogy adják oda neked a dohányzacskómat, ott lesz valahol az asztalon.

A fiú már ugrott is.

Schlegl úr most megmozdult. Lassan kinyújtotta jobb kezét nyitott dohányzacskója után, és odatolta majdnemhogy Ryšánek úr elé.

– Ha tetszik, piros „háromkirályom” van – jelentette ki lakonikusan, majd krákogott egyet. Ryšánek úr nem felelt, Ryšánek úr oda sem nézett. Feje elfordulva maradt, abban a kővé meredt egykedvűségben, amelyben eltelt ez a tizenegy esztendő.

Keze néhányszor megrezdült, száját összeszorította.

Schlegl úr keze mintha ráfagyott volna a dohányzacskóra, szemét a padlóra szegezte, majd hatalmas füstfelleget fújt maga elé, s torkát köszörülte.

A fiú már jött is vissza.

– Köszönöm, amint látja, már itt a dohányzacskóm – csak most köszönte meg Ryšánek úr Schlegl úr szívességét, de nem nézett rá. – Én is „háromkirályt” szívok, pirosat – tette hozzá kisvártatva, mintha érezte volna, hogy illenék még valamit mondani.

Megtöltötte a pipáját, rágyújtott, és füstölni kezdett.

– Ízlik? – mordult egyet Schlegl úr százszor érdesebb hangon, mint szokása volt.

– Ízlik, Istennek hála.

– No, hála az Istennek – ismételte Schlegl úr. Szája körül megrándultak az izmok, mint villámok a viharos égen, gyorsan hozzátette: – Itt már aggódtunk magáért.

Ryšánek úr csak most fordította feléje lassan a fejét. A két férfi szeme találkozott.

És ettől fogva Ryšánek és Schlegl úr, a harmadik asztalnál, beszélgettek egymással.

{1} Ma Neruda utca.