Miklya Anna
Dömötör Endre

Bookline
2013

Írta
Miklya Anna és Dömötör Endre
Copyright © Kultúrkombinát Kft., 2013

Szerkesztők: Csejdy András, Valuska László
Háttérinterjúk: Déri Zsolt
Borító: Cristina Grosan
Fotók: Balanyi Sándor, Balanyi Szilárd, Dobos Tamás, Fábián Borbála, Herczeg Fanni, Kabarcz Zsófi, Nagy Edina, Podlovics Péter, Raffay Beáta Édua, Sárosi Zoltán, Szitányi György, Tyukodi László, Valuska Gábor, Varga Kata és sokan mások
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978 963 89855 0 7

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

BEVEZETÉS

A Schönherz Kollégium előtt várakozik a zenekar, Tibi épp a féléves kisfiától búcsúzik, Livius egy esküvőt hagyott ott a zalaegerszegi koncertért, amely az első magyarországi fellépésük lesz idén, mert a január 1-jei bulit még 2012-höz számolják. A menedzser, Péter klaffogós vietnami papucsban és egy nagy adag vietnami kajával érkezik a parkolóba, amit még nem értünk, hiszen mindössze pár óra az út.

A Quimby az elmúlt időszakban kikoncertezte magát Európában, jártak Angliában, Franciaországban, Hollandiában, Luxemburgban, Belgiumban és Németországban, most kezdik a magyarországi turnékat, a célvárosban lesz az első hazai fellépésük. Az utóbbi 23 év legnépszerűbb koncertzenekarával Zalaegerszegre eljutni a tervezett két és fél óra helyett laza négy és fél óra buszozást jelent, de ezen csak mi lepődünk meg, a menedzser és a turnébuszvezető barátjuk nem, ismerik a csapatot.

Az ételízesítővel felturbózott csirkemelldarabos tésztát Péter evőpálcikával eszi dobozból, és lemondóan megjegyzi, hogy minden benzinkútnál meg fogunk állni. Hány benzinkút van Budapest és Zalaegerszeg között? A szükségesnél mindig eggyel kevesebb, hangozna a zenekar válasza, mert a folyamatos utazás alatt csak a kutakon történhet valami, azok jelentik számukra az oázist.

Ebben a könyvben a Quimby történetét kell két kemény borító közé beszorítani, miközben fennállásuk óta újra és újra azt bizonyítják, hogy egyáltalán nem szeretik a kereteket és nem tűrik a kötöttségeket. Közel lehetetlen vállalkozás egy olyan zenekar sztoriját megírni és a pályáját megrajzolni, amely tudtán és akaratán kívül egy szexuális szerepről kapta a nevét.

Szilárd szerint a Quimby az egymás iránti türelem és elfogadás miatt működik ilyen jól, még akkor is, ha „elég sok a kos a zenekarban”. Nagyon furcsának tartja, hogy mindezt elérték, látva a magyar zene elmúlt húsz évét, és tudva, hogy ők világ életükben ellene mentek az elvárásoknak. „Másrészt viszont annyira fejjel mentünk a falnak, hogy nem lehetett elképzelni, hogy ne törjük át”, teszi hozzá. Ráadásul úgy jutottak el idáig, hogy hatan hatfélét gondolnak a helyes útról, és az igazukhoz körömszakadtáig ragaszkodik mindegyikük. „Terelgetjük egymást, csordában maradunk, de valójában senki nem akar külön utakon járni”, állítja Szilárd.

„Figyelünk a másikra, és egymást nagyon jól tudjuk szórakoztatni”, teszi hozzá Livius. A mai napig nagyon sokat vannak együtt, összejárnak és együtt utaznak: ami húsz év után sokaknál üzemmé válik, az náluk máshogy működik. Mint a szerelmeseknél. „Amikor tudod, hogy a szerelem egyszer csak egy ilyen örök érvényű, nagy szeretetté válik és nem szakításhoz vezet. Ez csoda szerintem”, mondja Livius.

Akármennyit beszéltünk velük, az hamar kiderült, hogy az emlékezet mellett a felejtés is hasonló erővel alakítja a Quimby történetét. Mindegyikük arra emlékszik, amire szeretne, meg amire tud, de az időutazásokon újraélték velünk a kemény és embert próbáló időszakokat is.

A Quimby egy dunaújvárosi iskolából indult el magabiztos, apró lépésekkel, hogy később, a népszerűség és siker kapujában, egy dramaturgiailag fontos ponton a szövegíró frontember annyira megzuhanjon, hogy mind a saját életét, mind a zenekar létét veszélybe sodorja. Ezután csodás felépülés és visszatérés következett, és termékeny, munkás, alkotó évek, amikor már mindenhol felismerik és rengetegen ismerik, éneklik a dalaikat. A jubileumi Aréna-koncert egyik csúcspont az életükben, akárcsak az augusztusi nulladik napon a Sziget Fesztiválköztársaságában a Quimby Csodaországban.

Az indulás után húsz perccel már indexelünk is egy benzinkúthoz. Siettetni nem lehet őket, ezt hamar megtanuljuk. Italokat és kajákat vásárolnak, megnézik, hogy milyen a plüssállat felhozatal, és közben videókat mutogatnak Fasziról kultúrrabbiként, Dódi extrém improvizálását és életképeket a külföldi turnéról. Tizenöt perce várakozunk, amikor érdeklődni próbálunk Liviusnál, hogy mikor indulunk tovább. „Soha ne sürgess engem!”, jelenti ki Livius határozottan, mert, mint megtudjuk, ha valamit utál, akkor ez az.

A kocsiban a Quimby Facebook-oldalának kommentjeit nézegetjük: pár napja mutatták be a Fábry Show-ban a Kivándorló Bluest, ami után a rajongótábor két részre oszlott, egy kisebbre és egy nagyobbra. Néhányan aktuálpolitikai szempontból értelmezték és utálták az új számot, a többségnek természetesen tetszett, mert megszólítva érezték magukat, de megjelentek a trollok is, akik szerint elárulták a hazájukat.

„Én nem hiszem azt, hogy itt hülyébbek lennének az emberek, mint Romániában vagy Lengyelországban. Ez egy tanulási folyamat. Németországban például tanítják a toleranciát, az elfogadást. Nem hiszem, hogy a magyar ember alapanyagként rosszabb lenne bárkinél”, mondja Tibi, amikor arról kezdünk beszélni, mit gondol erről az országról, és miért nem érti ezeket a kommenteket. Budapestet világszínvonalú városnak tartja, ami egy örök lehetőség. „De az ország is ilyen”, teszi hozzá. Szerinte az ország nem tehet arról, hogy politikai belharcok büdös melléktermékét szívja be a társadalom, ami áthatja és megmételyezi az emberek mindennapi életét. „Amikor arra gondolunk, hogy valami nem jó itt, akkor nem a hétköznapi dolgokra gondolunk, hanem általában arra, ami fentről jön. Ha ezektől eltekintünk, ha el tudunk tekinteni, akkor nem rossz ez a hely bázisnak. Kicsit talán hosszú a tél.”

A Quimby a Kivándorló Blues előtt ilyen formában nem foglalkozott közéleti kérdésekkel. „Mi már annyi mindenben csalódtunk. De azért érnek bennünket még meglepetések, és vannak újabb és újabb lehetőségek”, állítja Dódi, aki szerint a Quimby mindig elmondta a dalaiban, hogy mit gondol a korról, amiben élnek. Csak most kicsit felhalmozódtak a bajok. „Beszélni és vitatkozni kell a dolgokról, amik körülvesznek”, teszi hozzá.

A Quimby már megtanulta, hogy a dalok önálló életet kezdenek élni, amint kiadták a kezükből, feljátszották a lemezre vagy feltöltötte valaki a Youtube-ra. A legnagyobb slágerük, a Most múlik pontosan például túlnőtt rajtuk. A dal három legnépszerűbb verziója közül a Csík zenekar 10 millió feletti, a Quimby 6,5 milliós, Janicsák Veca pedig 1,2 milliós nézettségnél tart. A koncerteken a közönség összevissza énekli a Most múlikot aszerint, hogy kinek melyik feldolgozás pörög a fejében, ezért az utóbbi időben vagy nem játsszák el, vagy kitalálnak valamit, ami érzékelteti a távolságtartásukat. Az Arénában például egy kislány adta elő, és a rajongók. Ha akarták, ha nem, valamit nagyon eltaláltak harminckét verssorban. Számtalan változatban létezik, érdemes megnézni, hogy mennyire átalakul az előadóktól függően, mintha nem is ugyanazt énekelnék, egyszer a szerelemről szól, másnak az elmúlásról, sokaknak kábítószeres himnusz, többeknek a Trianonban tönkretett Magyarország dala.

Balatonbogláron este tizenegykor megállunk felvenni Dódit, aki 94 éves édesapjánál volt látogatóban. A téliesített teraszon mindenki kap egy pálinkát, Livius pedig egy szál hamisítatlan, kátrányszagú Fecskét. Dódi megmutatja a sötétben a kertjét és a gyümölcsfát, aminek az oldalában lehet vizelni. Mire visszaérünk, Livius már eltűnt beszélgetni Kárpáti úrral a hatvanas éveket idéző, félhomályos, tapétázott nappali szobába. Tibi somolyog, tudja, hogy akkor ez egy bő fél óra.

Sztorizni kezdenek az európai turnéról, játszottak a kultikus amszterdami Melkwegben, felléptek egy templomban, ahol a sekrestyében volt a backstage, Londonban a főként kint élő magyaroknak adtak koncertet, ahol értették és szerették a Kivándorló Bluest. Egyik este Amszterdamban egy lány felszabadult a színpadra az I Got a Girl alatt, és előbb ölelgetni kezdte Tibit, aztán táncolt vele, majd hirtelen letépte róla az inget bömbizés közben. „Ezért lépek fel patentosban”, teszi hozzá, majd tovább meséli, hogy attól tartott, a lány benyúl a nadrágjába. „Direkt ezért hordja oldalt a csatját!”, röhög fel Faszi. „Te hülye, az a gitár miatt van, hogy ne karcolja össze a testet!”, feleli Tibi, és a mobilon továbbnézzük a jelenetet a csillagos éjszakában.

Livius tényleg negyven perce beszélget Dódi édesapjával, később töredelmesen bevallja, hogy hálából a második világháborús történetekért, elmondta neki az agyzsibbasztós ufós viccet. Mi először hallunk róla, a többiek betéve tudják, Livius állítólag több koncert közönségét szórakoztatta már el vele.

Lemegy a helyi tévé Pista bácsihoz vidékre, mert Pista bácsi ufót látott.

– Pista bácsi, mondja, hogy volt ez ezzel az ufóval?

– Ó, hagyd el, lyányom, én a beszédde’ tod, sehogyse.

– De Pista bácsi, mégiscsak, mondja már el nekünk és a nézőknek, hogy volt ezzel az ufóval.

– Mondom, no, nem vagyok én a szavak embere.

– De drága Pista bácsi, itt van ez a nagy stáb, azért jöttünk le a városból, hogy mesélje már el nekünk, hogy hogy volt ezzel az ufóval.

– Hát jó. Mék a mezőn. Éccaka vót. Kibbaszott sötét vót. Azt ecce: NEE!… Hjí bá!… Miakurvannya!?!… Aztán megin kibbasszott sötét vót.

Boglár után már tényleg Zalaegerszegnek kell következnie, kellene, csakhogy még megállunk pár percre Keszthelyen, hogy átvegyük a koncertasszisztens édesanyjának kókuszkockáját. Csendes, rendes, kisvárosi kertes utcában állunk az éjszaka közepén, a néni azt tudakolja, hogy egy kis zsírosdeszkára nem volna-e gusztusunk, Tibi és Fefe zsebre dugott kézzel az eget vizslatja némán, Fefe mindig a Göncölszekeret keresi, Tibi tudja ezt, azt nézik, Fefe felmutat az égboltot keresztező elektromos távvezetékre, „Látod?”, kérdezi, „Ott van, rajta a kottavonalakon!”.

Eközben Livius belekezd egy bővített mondatba, ami pár perccel később ott tart, hogy nem hiszi, hogy nem hisszük el, hogy képes a földről hátratett kézzel felvenni az égő cigit. Hisszük, ha látjuk, ezért mondjuk, hogy nem hisszük. Erre számított, épp ezt akarja, kimért mozdulattal kiveszi a szájából a csikket, Clint Eastwood is megirigyelné az alakítást, és jelentőségteljesen a társaság alkotta kör közepére pöccinti. Innentől minden kicsit lassítva pörög, féltérdre ereszkedik, majd lehenteredik az aszfaltra, oldalra fordítja a fejét, kinyújtja a nyelvét, és addig kanalaz kaméleonként arccal a földön, amíg fel nem tudja halászni a ragacsos, nyálas, égő dekket. Aztán lendületből feltornázza magát hídba, és diadalittasan talpra szökken. „És el tudja nyomni a nyelvén a csikket!”, adja alá a lovat Tibi, mire Livius egy határozott mozdulattal sisteregve eloltja a cigit a nyelvén, majd egy jó zaftos feketét sercint a bokrok alá, és lendületesen elindul a busz felé. Pár héttel vagyunk a gerincsérve után.

Zalaegerszegen egy vasbeton parkolóház alagsorában kóválygunk a csomagokkal, mert nem találjuk a bejáratot a portára, amíg ki nem derül, hogy akármilyen valószerűtlen, egyedül onnan lehet feljutni a szállásra. A szobabeosztások elég gyorsan kialakulnak, Tibi Fefével költözik össze, Livius Faszival, Szilárd és Dódi saját szobákat kapnak. Becsekkolás után a társaság beleveti magát a főtéri borfesztivál éjszakai kavalkádjába, vacsora és fröccsözés kezdődik.

„Az a csoda, hogy még létezik a zenekar, hogy idáig jutottunk, és az is csoda, hogy csak ennyit sérültünk ez alatt az idő alatt”, jegyzi meg Faszi az éjszaka folyamán. Interjúkban sokszor megkérdezték tőle, aki sok zenekarban játszott, hogy szerinte miért pont a Quimby lett ennyire sikeres. „Valahol találkozott az emberek elképzelésével, amit csinálunk, valahogy megérintette őket. Jókor voltunk jó helyen, és valószínűleg sokszor voltunk jó helyen. És sose adtuk fel. Sok kellemetlen kalandban volt részünk, amikor az volt a csoda, hogy megúsztuk”, emlékszik vissza. Hasonlóan fogalmaz Dódi is: „Van egy világ, amiben élünk, vagyunk benne mi, egyének, és a két dolog örök harcban áll egymással.”

Fefe némi faggatás után csendesen megvallja, hogy a Quimbyben a mai napig azt szereti a legjobban, amikor improvizálnak a próbákon, mert „akkor a teljes lazaság állapotába kerülünk, és szabad folyást engedünk a dolgoknak. Tibinek csomószor vannak szövegömlései, valahogy az agyában elraktározott és összerendeződött szövegek ilyenkor hirtelen kifolynak belőle”.

Másnap tizenegy körül szép lassan szállingóznak a reggelihez, kivéve Liviust. Ő hajnalban még sztorizott nekünk magáról és a Quimbyről, Tibit mi keltettük fel hajnali négykor, hogy nyissa ki a kaput, ami nem történhetett volna meg néhány évvel ezelőtt. Tibi az időjárás miatt aggódik, mert a telefonalkalmazások azt írják, hogy este a koncert idején zivatar lesz, elképesztő tényeket és összefüggéseket sorol a felhőszakadásoktól a viharcellákig, az zökkenti ki átmenetileg, amikor a kisfiáról előző nap készült fotókat mutogatja.

Sok mendemondát ismerünk külföldi és magyar pop- és rock sztárokról, akik röhejesen hosszú listát adnak le fellépés előtt a személyes kívánságaikról. Lady Gaga rózsaszín szőrzetű próbababát akart az öltözőjébe, illetve posztereket a szállodai szoba falára a kedvenc előadóiról, David Bowie-ról és Elton Johnról. Iggy Popról az járja, hogy Bob Hope-hasonmást rendelt magának az egyik koncertjére a sörök és a pakli kártya mellé. A Quimby csendben érkezik a színpadhoz, a parkolóban focizgatnak egy kicsit, rutinosan pörgetik le a beállást, korzózó családok és pár hajléktalan figyeli a kánikulában, ahogy Livius néhány szám erejéig extázisban odateszi magát az üres főutcának. Az egyetlen problémát Fefe új basszgitárja okozza, amit maguk között csak Fehér Ördögnek hívnak, a hangmérnök borzalmasnak találja, Tibi szerint viszont jó varacskosan szól, a gitár marad.

A hangpróbát beárnyékolja és meghatározza, hogy Tibi a bibliai özönvízhez fogható viharokról vizionál, az ország nagy részén szakad és Zalaegerszeg felé tart. A koncert leszervezve, nincs alternatív helyszín, se esőnap, a zenekar mindenképpen szeretné megtartani a bulit, játszani akarnak. Forródróton vannak a katasztrófavédelemmel, akik azt fontolgatják, hogy lefújják a fellépést. Livius a horgászélményeiről beszél a hangmérnökkel, Faszi ebédel, Dódi egy homokórát imitáló sótartóval játszik, Tibi egyre idegesebben rázza a lábát és rágózik, „Szeretném a homokórát megállítani”, énekli Dódi, majd oldalra fordítja a sótartót és az asztalra csapja, „Tessék, basszátok meg!”, mondja, a többiek röhögnek. Tibi régen a feszültséget főleg piával vezette le, most szuperhosszú hangbeállásokat tart. A menedzser telefonálgat, a repülőtéri meteorológia állítja, hogy zuhé lesz. Felvetődik, hogy esetleg a városi sportcsarnokba át lehet vinni a koncertet, de kiderül, hogy ott éppen teke-világbajnokságot rendeznek. „Sebaj, legalább olyan jól tekézem, mint gitározom”, mondja Tibi.

Végül megússzuk, a fellépés előtt két órával szakad le az ég és diónyi jegek verik végig a várost, felfrissül a levegő, meglesz a koncert. Kedvenc roadjuk, Szafi 23. születésnapját már felszabadultan ünneplik, vesznek neki tortát és plüsssárkányt a belvárosi benzinkútban, kap mellé egy üveg whiskey-t, a színpadon is újra éltetik majd. Már felkonferálja a polgármester a zenekart, dödölle és sült hús szaga kavarog a levegőben, az esőfelhőknek nyoma sincs, amikor a turnébusz mellett összegyűlik a Quimby és a teljes stáb, körbeállnak, középre tartják az öklüket, mint egy kosárcsapat, hogy a szokásos közös mondókával elindítsák a bulit. Rövid, csendes piszmogás után Tibi kiadja az aznapi rigmust, beszámol, „Egy-kettő-három!”, együtt üvöltik, hogy „Szafi lesz a turnéállat, aludjon ma punci nálad!”.

Hat férfi nőtt fel együtt, és lettek élettársak. Elválaszthatatlanok, amikor nem a Quimbyvel koncerteznek, akkor is egymás formációiban lépnek fel. Family Tugedörnek nevezik ezt a szép, gyerekkori emlékeket idéző barátságot. Egyetlen cél vezérli és mozgatja őket, az, hogy együtt zenéljenek.

Ez a könyv nem akar a Quimby-történet lenni, ahány rajongó, annyi Quimby-kép, annyi kedvenc dal és koncertélmény. Rengetegen nőttek fel rajtuk és velük együtt, vannak tizenéves és hatvanpluszos rajongóik is. Az ő sztorijuk a mi történetünk, az elbeszélés nyitott, befejezetlen, folytatódik tovább, folyamatosan alakul, változik és fejlődik az időben.

A következő oldalakon elmondjuk a Quimby meséjét, megrajzoljuk a zenekar tagjainak portréját, bemutatjuk a lemezeiket, és soha nem publikált fotókat közlünk róluk, hogy közelebb kerüljünk hozzájuk, jobban megismerjük őket és a Quimbyt.

VALUSKA LÁSZLÓ

QUIMBY-GÉP

MIKLYA ANNA

Nem tudok aludni, ez egy ilyen éjszaka. Vagy nem is, nevezzük inkább hajnalnak. Hirtelen lett télből nyár, nagy a forróság, de a házfalakban csak lassan enged fel a beléjük ivódott fagy. Mégsem maradunk a tavasz elektromos bizsergése nélkül. Minden vibrál, tele van élettel és változással, a talaj, a növények, a kovácsoltvas padok kacskaringós indái a játszótereken. Szikrázva, pattogva gurul fel a hold is az égre, és adja át helyét újra a vakító, fehér napkorongnak. Most minden megtörténhet.

Olvastam egyszer egy novellát egy szakadozott fedelű újságban, valamikor a nyolcvanas évek végén írta egy orosz faszi. Időutazásos történet volt, elég érdekes a maga nemében. A szerkezet, amivel bogaras feltalálói utaztak, alig volt nagyobb egy ablaknál. Térben nem is mozgott, csak időben. Olyan volt, mint a nyúl ürege, csak nem másik helyre vitt, hanem más időbe vezetett. Te magad nem voltál látható, átnézhettél vagy át is mászhattál rajta. A legbizarrabb az egészben az volt, erre különösen élesen emlékszem, hogy ha átemeltél egy tárgyat az aktuális idősíkba, csak akkor tarthattad meg, ha nem volt hatással a jövődre.

Mondjuk egy sarokba hajított könyvet, egy elfelejtett ruhadarabot, egy elkavarodott magnókazettát vagy a padlórepedésben évtizedekig rejtve porosodó ékszert. De ha olyasmit hoztál át, ami a későbbiekben szerepet játszott az életedben, egy Tigris márkájú erősítőt például, egy vödör fehér festéket vagy egy hasznavehetetlen, mocskos kádat, akkor nézegethetted egy darabig, tapogathattad, tanulmányozhattad, de szép lassan szertefoszlott, elenyészett a tekinteted előtt, és visszakerült pontosan abba a pillanatba, ahol értelmet nyert a létezése. Egy ideig azonban ott maradt veled, egy-két óráig egyes egyedül a tiéd lehetett.

1.

Mivel ez egy ilyen zsizsegő, álomtalan éjszaka, leülök a parkolóban, és megvárom, amíg időt tudnak szakítani rám. Már a felszerelést pakolják, tesznek-vesznek, fáradtak.

– Ennek semmi értelme – mondja Tibi, és megkérdezi, hogy van-e nálam cigi.

Van, de csak gyenge. A fejét rázza, nem baj. Tibi a legtöbbet cigiző leszokott dohányos, akit valaha ismertem. Azt kéri, hogy olvassam fel neki újra az elejét. Bólintok, és elkezdem. Papírt és filcet vesz elő, összehúzott szemmel rajzolni kezd.

– Figyelj csak… – mondom neki kicsit zavartan, amikor meglátom a végeredményt.

Nem akarom fárasztani. Láthatóan kimerült, az inge csupa izzadtság a hátán, a nyaka körül, de amit rajzolt, az nem az, amit kértem, és amiben megállapodtunk.

– Igen? – dörmögi. Kékes füst terül szét az arca előtt, de élesen figyel a szeme sarkából, és láthatóan csalódott, amiért nem vagyok lelkesebb. Elkérem a lapot, megfordítom, a másik oldala üres.

– Te – rázom a fejem –, ez nem az, ami a szövegben van. Ez… nos, már ne is haragudj, de ez egy repülőgép. Méghozzá egy… – közelebb hajolok a papírhoz, megpróbálom kisilabizálni a típusát – …ez egy Cessna. – Rápillantok. – Most komolyan, ezt vigyem oda Fefének? Abban maradtunk, hogy valami olyasmit rajzolsz le, amit Fefe meg tud csinálni. Fefe ötvös, nem villamosmérnök. Azt kértem, hogy skicceld föl azt a gépet, ami a szövegben szerepel. Azt a kereket, tudod – gesztikulálok hevesen –, inkább olyannak kéne lennie, mint egy furcsa ablakkeretnek, fogaskerekekkel…

Tibi megrázza a fejét, és újra beleszív a cigarettába. – Azt mondtad, utazni akarsz. – A fáradtság ellenére ragyog a feje, úgy vigyorog. – Vidd csak oda a Fefének. Majd ő tudja, mit kell ezzel csinálni.

Összetekerve zsebre vágom a rajzot, és elsomfordálok az öltöző felé.

Fefe nézegeti a lapot, hosszasan gondolkodik, aztán felderül az arca, megfordítja, és körmöl rá valamit.

– Ezt ugyan nem kell megépíteni – mosolyodik el. – Lehet, hogy még megtalálod valamelyik sarokban.

A Quimby története, amihez közelebb akarok kerülni, abban a városban kezdődik, ahova Fefe irányít. Ez a hármójuk városa, Tibié, Liviusé és az övé, meg Endié is persze, és most már talán egy kicsit a többieké is.

Mint minden igazán érdekes történetnek, ennek sem lehet pontosan meghatározni az elejét, mindig akad valami izgalmasabb és fontosabb, viccesebb vagy jellemzőbb sztori még korábbról.

Ha legalább az az időgép itt lenne, vagy rátalálnék a Cessnára, töprengek a dunaújvárosi paneltömbök tövében, felfelé kaptatva a töredezett járdán, akkor talán könnyebben be tudnék lépni a történetbe.

A történetnek van egy olyan kezdete, hogy kint áll a sarkon egy tizenhárom éves forma srác, és üvölt a kutyájával. Borzasztó egy kutya. Korcs dög rém okos pofával, rühelli a postást és a biciklistákat, ezért folyton trenírozni kell. Üvölt a srác, a kutya még hangosabban üvölt vissza rá. Tibi nagyjából tudja ugyan, hogy ki ez a gyerek, valami Livius, de nem ugyanabba a suliba és játszótérre járnak, más a felségterületük, a paneltörvények áthághatatlanok. Először akkor kerülnek össze, amikor 1985-ben egy gimibe kezdenek járni. Belépnek a tanterembe, külön-külön, összebólintanak, és itt is van egy kezdete ennek a történetnek.

Az ő gimnáziumuk éppen olyan jellegtelen, magas kockaépület, mint amilyen most, csak a névadója nem Széchenyi, hanem Münnich Ferenc, és közel harminc évvel kevésbé leharcolt. De azok a gyerekek, akik ott bagóznak, nevetgélnek és dumálnak a kapuban, kíváncsi tekintettel figyelve minden mozgást, idegent, történést, azok az élénk, újdonságra éhes, ugrásra kész kamaszok mintha pontosan ugyanazok lennének.

Dunaújvárosban ha azt akarod, hogy történjen valami, akkor magadnak kell elkezdened.

Livius és Tibi egy osztályba kerülnek, előre tudnak egymásról. Mindketten pedagógusgyerekek, Livius édesapja a Münnichben tanít, őt jobban is fogják otthon. Tibinek esze ágába sincs oda járni, ahol a szülei dolgoznak, a Bánki helyett a távolabbi gimnáziumba felvételizik.

Ugyanolyan és ugyanakkora lakásban laknak, Livius szobája és benne még az ágya is pontosan ugyanott van, ahol Tibié. Fefe is ide jár, egy évfolyamba velük. Csendes, szerény és nagyon zárkózott fiú, Sárbogárdról jár be a gimnáziumba, klarinéton tanul, és a Hetényi Csabi osztálytársa.

Vicces nézni őket, ahogy rongyolnak befelé a suliba, vészesen komoly és csintalan angyalarcuk van.

Rövid idő után nemcsak ők tudnak egymásról, hanem róluk is lehet tudni. Egyrészt mert Liviusnak be nem áll a szája. Folyton mászkál és magyaráz. Hülyeségeket csinál, de csak úgy, fakszniból, hogy felvidítsa, húzza vagy megröhögtesse a többieket. Ő ilyen, szereti, ha mindenki rá figyel, ha a középpontban lehet, és ha minél többen bírják. Sokat nevet és hangos. Lassan kiderül, hogy Tibit sem kell félteni, ha a hülyeségről van szó. Sokszor ő az értelmi szerző, Livius pedig előkészíti, összehozza, és együtt megvalósítják az ötleteket. Bombákat gyártanak puskaporból, Tibi hozza a receptet a kémiatanár anyukájától. Kilopkodják a szertárból a hozzávalókat, faszenet, kálium-nitrátot, ként. Magnéziumot is, a látvány miatt. Aztán együtt szégyellik magukat az igazgatóiban, vagy legalábbis úgy tesznek.

Tibi Gabcsival, együtt jártak a könyvtárba zenéket hallgatni

Mászkálnak a városban, a Vasmű hosszan elnyúló, szürke falanszterépülete környékén, a nyáron aranyszín fényben úszó Dunaparton, a Teke, a 108 és más munkáskocsmák bűvös sokszögében, és bandáznak. Nem csak egymással, másokkal is. Ott van velük szinte mindig Gabcsi, Tibi gyerekkori barátja, meg időnként, ha ideje engedi és éppen hazajött Pestről, Endi, Tibi bátyja is.

Jó stílusuk van, jó zenéket hallgatnak, felfigyelnek rájuk a felsőbb évesek. A tavaszi táborban Tibi mászkál a faházak között, piros nadrág, hegyes orrú cipő van rajta, rockabillys a frizurája. Az egyik ablak nyitva, kihajolnak rajta a negyedikesek. Behívják maguk közé, megkínálják valami furcsa cigivel. Az első spangli rendesen hazavágja, pedig nem is igazi fű, csak vadkender. Isznak is persze, főleg vörösboros kólát. Kevés zsebpénzt kapnak, ezért nagyon olcsó kocsmákba járnak, de remekül szórakoznak mindenhol. Endi rockkazettákat gyűjt, elkezdenek rájárni.

Gyönyörű az első két csikóév, gyorsan lepörög, végig ugrabugrálják, agyatlankodják és bukfencezik az egészet.

Komoly tényezőnek az ember harmadiktól kezdi érezni magát. Tibi ötlete, hogy hódítsák meg a gimnáziumot. Szó szerint érti, Liviust indítja az osztály a diákigazgató-választáson, amihez kell némi merészség, mert általában végzőst szoktak megszavazni, és az az egy év tizenhét-tizennyolc évesen nagyon nem mindegy.

Tibi hatalmas Livius-plakátokat fest, Livius nevet mindenhol és mindenhonnan, élőben és a falakról, nem tudod elkerülni a vigyorát, többméteres Livius-fejek virítanak koktélos pohárban, üstökösként, emeletnyi magasságban lelógatva a lépcsőházban. Livius folyamatosan kampányol. Nem kell túlerőltetnie magát, nagyjából ugyanazt csinálja, mint addig, csak kétszer olyan nagy a szája, mert van rá ürügye. Mászkál a gimiben és megállás nélkül magyaráz, agitál, már fáj a fejük tőle, de biztos nem felejtik el a szavazásig.

A diákigazgató ünnepélyes megválasztása és beiktatása a tornateremben a Münnich valódi hagyománya. Jelen van az egész suli és a tanári kar, felfokozott a hangulat, mindenki feszült és izgatott, a jelöltek kampányzáró műsorral készülnek.

1987 ősze van, még senki sem sejti, hogy mi lesz Magyarországgal az elkövetkező években, de van valami furcsa frissesség, valami nyers zsendülés a levegőben, amire a legfiatalabbak rögtön felfigyelnek és elsőként vetik bele magukat az eseményekbe. Az idősebbek és tapasztaltabbak nem gondolnak még változásra, a tanárok ingatják a fejüket. Tibi és Gabcsi hosszú köröket futnak, hogy kiszállhassanak a KISZ-ből. Az osztályfőnökük, hogy elkerülje a balhét, titokban fizeti utánuk a tagsági díjat, aztán amikor erre fény derül, lemondóan legyint, menjenek csak, hulljon a férgese.

Az osztály kitalálja, hogy Liviusnak valami nagyot kell dobnia, valami felejthetetlent, hogy megemlegessék. Sokat ötletelnek, fontos nekik ez az egész, halálosan komolyan veszik magukat.

– Mint a német srác, tudjátok! – csap valaki a homlokára.

Mathias Rust, egy huszonéves nyugatnémet fiú májusban berepült Moszkvába egy egyszemélyes kis sportgépen. Nem kért vízumot, nem volt engedélye, nem érdekelte a hidegháború meg a Varsói Szerződés. Mázlija volt, ép bőrrel megúszta az idegen légtérbe való behatolást, körözött egyet a folyó fölött, aztán egy hídra landolt, begurult a géppel Lenin mauzóleuma mellé a Vörös téren, és barátkozni kezdett a szájtáti szovjetekkel.

Egy hasonló belépő Liviusnak is kellőképpen hatásos lehet.

Livius, Tibi és az egész osztály elkezd dolgozni a terven. Az április negyediki ünnepség kiszuperált, CCCP feliratú rakétamodelljét alakítják át, összeeszkábálják, aztán csigákkal rögzítik a szerkezetet a tornacsarnok mennyezetén. Livius bőr repülőssapkájában, pilótaszemüveggel beleül, gondosan eltakarják egy függönnyel. A Kreml vörös falait titokban szerelik össze, mert ha a tanárok idő előtt tudomást szereznek róla, meghiúsítják az akciót.

Livius már odafent vigyorog, kicsit talán izgul is. Nagyon kényelmetlen a modellben hangtalanul egyensúlyozni úgy, hogy a többiek ne vegyék észre. Alatta zsong és morajlik az egész iskola. A tanárok iszonyú idegesek, Liviuséktól minden kitelik, gondolják. Forgatják a fejüket, de úgy tűnik, hogy egyelőre minden rendben. Lassan csend lesz, jön a felkonferálás: „Iszonyú fejetlenség a Vörös téren és a Kremlben! Egy Cessna típusú, felségjelzés nélküli kisrepülőgép sértette meg a Szovjetunió légterét!” A lányok a tartóléceken a magasba emelik és előrehozzák a Kreml hatalmas, papundekli falait, az osztályfőnök nem akar hinni a szemének. Minden tekintet a bejárati ajtóra tapad, ám ekkor Livius előtt szétlebben a függöny, belendül a lélekvesztő, előre kifeszített kötélpályán siklik lefelé, majd hatalmas robajjal beleszáll a Kremlbe. A repülőgép eleje tropára megy, a falak darabokra repednek, épp ahogy eltervezték.

Liviusnak kutya baja, természetesen ő lesz a Münnich diákigazgatója.

Tizenhét évesek.

Fefe, Tibi és a Tigris erősítő próbálnak Dunaújvárosban 1990 körül

A Cessna modelljére összpontosítok, ezt kerestem. Tényleg megvan, igaza volt Fefének, a tornaszertárban egy kopott borítású ló mellett találom meg azt, ami maradt belőle. Hát ez lenne az a csodálatos gép, amit Tibi rajzolt! Nem értem, hogy volt mersze ebbe bárkinek beleülni.

– És látod, milyen messze jutottam vele? – nevet Livius.

Tibi lerajzolta, és ennyi is elég volt, hogy visszareptessen az időben.

Ez az a történet, ahol nincsenek lehetetlenek és paradoxonok. Feltápászkodom, leporolom a térdemet. Haladok tovább, tudni szeretném a folytatást, hogy hogyan alakul, hogy milyen kincseket érdemes előbányászni a mélyről, ha csak pár órára is.

– Szerintem keresse meg az erősítőt – javasolja Tibi.

– Amit hűteni kellett? – kérdezi Fefe.

– Ja, ja, arra gondolok – feleli Tibi.

– Akkor inkább már a Rubintot – javasolja Livius.

– A tyúkszaros dobszerkót – mosolyog Tibi.

– Előbb nézd meg, hogy bulizunk Dunaújvárosban! – jut most Livius eszébe. – Aztán jöhet a Rubint. Mondjuk, ott nem találsz majd semmi mozdíthatót. Amit meg lehetett enni, megettük, amit meg lehetett inni, megittuk, amit el lehetett szívni, elszívtuk, és voltak lányok is…

Kiadja a Shopline-webáruház Nyrt.
és együttműködő partnere,
a Kultúrkombinát Kiadó, 2013
Felelős kiadó: Starcz Ákos vezérigazgató
Megjelent 2013-ban, Budapesten.

Elektronikus előkészítés: Nagy Lajos

ISBN 978-963-89855-0-7
© Minden jog fenntartva!