JANKOVICH FERENC

VILÁGVERŐ
MÁTYÁS KIRÁLY

A budai napkirály

regény

fapadoskonyv.hu

A királynét álmában sem szokták elhagyni a számítgató ösztönök, a szép valóság rideg mozzanatai: holott az álom gyakran kicseréli az embereket, vannak, akik barnák, és szőkéknek látják magukat. A királyné sohasem látja magát másnak, mint királynénak. Elég jó emlékezőképességgel bír, ami még álmában sem hagyja el őt; férjeura szokta mondani róla, hogy esze úgy fogad be magába mindent, mint a viasz, és úgy őrzi meg azt, mint a márvány.

Ezek is olyan kedveskedő szólamok…

Ágya melletti asztalon örökégő olajlámpácska látható: áttetsző üveggömbjében meghitten úszkál a fény; legközelebbről egy szürkés, aranyszemcsés érckődarabot világít meg az asztal lapján.

Selmecbányái emlék… Egy feledhetetlen szép utazás örömeinek és hangulatának őrzője. Itt van a helye az ágy mellett, a lámpa előtt; ezzel szokott elaludni. Különben jól lehet használni iratnyomónak is.

Két évvel a házasságkötés után történt, hogy férjeura felvitte magával a Felvidékre, és megmutatta neki a legfőbb királynéi javadalmat jelentő bányavárosokat; Kassát, a pénzverdével, aztán Körmöcbányát, Besztercebányát, Selmecbányát. Legalább látták, hol és hogyan terem az arany, ama sok, ami után Magyarországot az arany országának nevezik Itáliában. Leszálltak a bányák mélyébe, megcsodálták, hogyan ássák ki a földből, majd zúzzák össze, választják el és olvasztják ki az ezüstöt és az aranyat.

Besztercebánya…

A levegőben fátyolszerűen lengeti a havat a szél. A völgyből már ide tetszik a város a behavazott tornyokkal, tetőivel.

– Hozta Isten felségteket a mi hazánkba! – hangzik fel Ernuszt János hangja, ő a bányaügyek és pénzverdék igazgatója.

Megálltak, és két fa között alátekintettek a völgybe.

– Ilyenkor mindig örül a szívem – lelkesedett őfelsége. – Városaink az átalakulás virágzó képét mutatják országszerte!

– Jó város, sok aranyat ad a kincstárnak; igaz, hogy elég gazdag is ahhoz.

Itt egy kis szóváltás támad a király kíséretében jött kancellár és Ernuszt János között.

– Jó az, hogy jól működnek a bányák – akadékoskodott a kancellár –, de azért jó tisztában lenni mindennel. Hogy városaink az átalakulás virágzó képét mutatják országszerte, az is megtévesztő körülmény. Mert a városi kisemberek és a parasztság ugyanakkor még keserves árát fizetik meg ennek.

– Nem értem, miért mondja ezt kancellár uram épp az én jelenlétemben?

– Azért, mert a kincstár után első helyen mindig az idegenek látják előnyét a városok felvirágzásának: vagyis az a réteg, melyet udvar és főrendek kizárólagos jogokkal ruháznak fel. Aztán szabad a vásár…

Ernuszt János uramnak erre megrándult a derék, vastag bajusza:

– Meg is érdemlik, mivel a városokat ők virágoztatják fel!

– Kicsodák?

– Hát mi! A tiszteket viselő polgárság… Lássuk be, hogy nélkülük semmire se mennénk a bányáinkkal, pénzverdéinkkel.

– Lehet… De azért az se járja – kötötte az ebet a karóhoz Váradi kancellár –, hogy ezek a jó tisztesek, akiknek családjai valóságos falkákban verődnek ide a világ minden tájáról: ott teremjenek mindenütt, ahol az aranyszagot érzik. Sokfelé megfordulok, és látom már, hogy valóságos kompániákat szerveznek városok szerint. Legalább most felséged is látja…

– Többet is adóznak, mint bármely más vidék.

– Lecsapnak a magyarországi városokra, aztán lepik, mint a legyek.

A király nem szólt bele, de arcáról le lehetett olvasni, mit gondol: hogy van némi igazság abban, amit Váradi kancellár dohog; de ilyet mondani mégsem illik a királyné előtt.

– Tudjátok, barátaim, úgy van ez, mint a szentírásban – mondja. – Aki a könnyebbik részt választotta, annak jobb… Élnek a polgári jogaikkal. Jól teszik!

– Úgy élnek a polgári jogaikkal, hogy tetszés szerint kiuzsorázzák a várost és a környékbeli parasztokat?

– De ahol az oroszlán eszik, ott jut csont a sakáloknak is.

– Menjünk a városházára inkább – indítványozta őfelsége –, és adjuk meg a szokásos tiszteletet a polgármesternek.

– Fischenbacher Szaniszló a polgármester itt, magyarul csak nyög szegény.

Lóhátról néznek alá a két fa közül… Ez a kép maradt meg Besztercebányáról a legélénkebben a királyné emlékezetében. A többi már szokványosabb. Érdekes látni az arany születését, de a kohók hamujánál sokkalta izgalmasabb a Vezúv lávája… Mátyás is ilyen Vezúv volt: szerelmi Vezúv…

– Ezeket a dísztelen bódékat pedig, melyek akadályozzák a szállásunkról való kilátást, lebontatom!

A királyné fordul egyet az ágyban: gyors, biztos, fegyelmezett mozdulattal, mintha ébren volna.

Pedig most csakugyan álmodik…

Mennek a felsővidéken tovább, városról városra: erődítményekkel és szép épületekkel, kincsekkel teli helyeken. Útjuk valóságos diadalmenet. A lakosság elébük tódulva fejezi ki hódolatát: az emberek letérdepelnek az utcákon, és még a ruhájuk szegélyét is csókokkal halmozzák el. Selmecbányán kíséretükben van Nagylucsei Dóczi Orbán prépost és kincstartó és Mühlstein Vid körmöci kamaragróf. Itt meg a dominikánus rendház perjele siet eléjük, és itt vannak a város fői is az esküdt polgárokkal, Steck Boldizsár városi jegyző, aki azóta is oly sok szolgálatot tesz a fejedelemasszonynak. Nagyobb harangzúgás fogadja őket, mint egykor Zsigmond királyt, aki aranyai lelőhelyét szintén nem mulasztotta el megtekinteni a Felvidéken. A csiliki városkapunál huszonhárom dominikánus barát égő gyertyákkal várja őket, lóháton érkezőket. Átvonul a menet a kamaraházba. A bányászok részére mulatságokat rendeznek. Megnézték a város utcáit, tereit és templomait, s természetesen a bányákat és ércolvasztókat is: szép ércdarabokat hozva magukkal emlékbe.

Ahány város, annyiféle szállás, mulatság, boldog nász emléke a királlyal… A királyné álmaiban gyakran visszatérnek a szerelem emlékei Mátyással. Ágyak, lakomák, tánc, ölelések…

És az olmützi éj… Mikor Ulászlóval ketten enyelegnek a sátor előtt, egymást két kézül fogva a csillagok alatt, mielőtt bekövetkeznék a feledhetetlen, nagy pillanat…

– Nem sajnálom a fáradságot – csendül fel az uralkodó hangja –, türelmesen összefoglalom előtted a zűrzavaros cseh állapotokat; ne legyen a helyzet merőben ismeretlen a magyar királyné előtt. A csehekén meglátszik a jó vezető hiánya – de ők arról mit tehetnek? Úgy kell elfogadnunk Ulászlót, amilyen. Ha nem tudnak változtatni, továbbra is meg kell alkudniok a helyzettel. Ulászló nem valami nagyra hivatott uralkodó. Ennél a szépelgő gavallérnál akkor már százszor többet ér Podjebrád, ki talán ha nem is állott korának színvonalán a tudomány és a műveltség dolgában, viszont annál több gyakorlati érzékkel és kormányzói rátermettséggel rendelkezett. Vitán kívüli, hogy a csehek legnagyobb uralkodója volt. Ulászló viszont nem hozott a cseh nemzetre semmi dicsőséget, inkább vereségeket, visszaesést. Viszont elvitathatatlan előnye a fiatalsága és a szép lovagi megjelenés…

Ó, ezek az északmagyarországi utak! Mindig útban valami felé…

Ezen utak alkalmával ismerte meg férjeurát arról az oldaláról is, hogy szívesen és sokat szeret példálózni a parasztokkal meg a kis dunai népekkel, akiktől valósággal el van ragadtatva.

Kora nyár van, amikor a lepkék járnak, és ők egy cseresznyefa előtt állnak… Tele van a fa lakmározó gyerekekkel. A király mindjárt példát vesz a fáról és a gyerekekről: hogy lám csak, az ország is szakasztott úgy van a népeivel, mint mikor a rektor úr megengedi az iskolásoknak, hogy a kertjében fölmenjenek a cseresznyefára. Ki-ki valamely ágra ül, valamennyié a cseresznyefa, mindenki szedi róla a magáét…

– Hasonlóképpen van az ország is, és a benne lakó nemzetek: mindenki minden ágról szedhet, ehet, és ha nem talál, átmászhatik a másik ágra… A mi cseh barátaink is titokban még mindig folytatják a kétszín áldozatot: de honnan vennének hozzá kenyeret és bort – hogy mást ne mondjunk –, ha az életközösséget megtagadnák velünk? Mert van úgy, hogy ami van nekem, az nincs neked, és ami neked van, az nekem nincs – mit lehet tenni? Cseréljünk ágat, és ne veszekedjünk azon, hogy kié a fa? Mindenkié…

Egy faluban vezet át az út, éppen valami ünnep van ott, mert Magyarországon minden jeles napon szép jó szokásokkal dicséri az Úristent a nép. Mindegy, magyar vagy tót, vend vagy bosnyák, sokác-e vagy horvát: azok között a kisebb-nagyobb népek között, akik beletartoznak a dunai hatalomba, efféle szokások honosodtak meg – villőznek, pünkösdölőznek, betlehemeznek –, és a vége, természetesen, mindig a hurka, kolbász, szalonna (ami pásztoroknak jó volna!) s esetleg némi pénzecske, mindenesetre valami szájba vehető vagy kézbe fogható… Kevés nép tud a rendelkezésére álló csekélyke javakkal oly dús szívvel bánni, mint ez a sok kicsi dunai nemzet, itt – mert így szépíti meg igazán napjait a szegénység. Míg jobbal nem tudja! Minden hétre, sőt napra esik valami ünnep, névnap vagy keresztelő s hasonló. Ha más nem, előkapják a naptárból a szenteket, azokra emlékezve vigadoznak.

– Sok még a babonaság ezekben a dolgokban! Különösen itt fent, az északi részeken.

– A babonaságokkal is úgy vagyunk – mondta akkor őfelsége –, hogy nehéz pontos határt vonni a babona és a mindennapi lelki ügyek közt. De majd ha jól végzik feladatuk a magunk köré gyűjtött írók, tudósok, és megtanul a nép bátran, szabadon élni és gondolkodni: akkor magától szűnik meg a babonaság. Ám az nem fog kedvezni a papoknak…

– Papoknak?

Egyet nem ért meg a királyné, mikor a király képes beszédbe rejti el gondolatait. Ahhoz már magyarnak kell lenni, hogy azt valaki megértse. Ilyen volt az, mikor egyszer kiértek egy faluból – szintén egy országjárás alkalmával –, és két parasztot láttak a földön dolgozni. Az egyik egy eke elé befogott bivalyt láncon vezetett, a másik nyomta le az ekét a föld mélyébe, és mögöttük, a kiforgatott barázdák között nagy kövér varjak ugráltak.

Őfelsége meghúzta a kantárt, megállt a kíséret, úgy nézték a hétköznapi jelenetet. Egyszer csak odaszólt a szántónak:

– Mit csinálsz, atyafi?

– Töröm az ugart, felség – válaszolta az.

– Kinek töröd az ugart?

– Az egri püspökségnek.

– Jól kaparnak a varjak.

– A varjak? Hadd kaparjanak…

– Minek hizlalsz varjakat?

A paraszt megállt a munkával, és görnyedt állapotából kiegyenesedett:

– Felséges királyom! Majd ha felséged meg tudja tiltani a varjaknak, hogy fészket rakjanak az országban mindenfelé: akkor én se hizlalom őket.

Nagyot nevettek ezen.

– Váradi! – szólt hátra őfelsége. – Mit gondolsz, ne adjunk ennek az okos parasztembernek egy kis barázdába való magot?

– Adjunk, felség…

A paraszt megkapta az aranyakat a mondásáért.

– Ültesd el – mondta neki – és majd ha kikeltek, gyere fel hozzám, Budára!

Azzal továbbmentek.

Fél év múlva feljött a paraszt Budára, és jelentkezett a királynál.

– Felség, adtál nekem barázdamagot, és azt mondottad, hogy ültessem el és ha kikeltek, jöjjek fel hozzád Budára. Itt vagyok…

– Hát elültetted?

– El.

– És kikeltek?

– Ki.

– Mondd el, hogyan csináltad.

– Fele aranyamat földbe tettem, felség. Másik feliért búzát vettem, és elvetettem a földbe. Most azután kikeltek az én aranyaim. Szép búzaföldem vagyon, most lesz az aratás.

Megdicsérte a parasztembert, hogy megértette, amit mondott, és okosan cselekedett.

Addig nincs baj, míg jó helyre kerülnek, és kikelnek a földből Mátyás aranyai…

Az efféle történeteket nem érti, és nem tudja élvezni Beátrix asszony; nem is érdekli őt. Viszont a kincstár még álmainak is gyakran visszatérő tárgya; néha így legalább megérheti a boldog percet, hogy odavezetheti Eleonórát, és megmutathatja neki kincseit. Több mint tízszer száz darab ékszer! Kigyújtatják a gyertyákat a kincsesházban, és együtt kápráznak…

– Válasszál! – biztatja legkedvesebb nővérét. – Vidd el haza, Ferrarába azt a darabot, amelyik a legjobban tetszik neked.

De jön Szapolyai kincstartó, kutya képében közeledik, smaragd szemei villognak, szemcsés aranyércből van a szakálla is, mérgesen morog körülöttük.

Az utazást és a szerelmi álmokat leggyakrabban az arany- és ékszerálmok váltják fel, de arról is szokott álmodni, hogy boszorkányégetés van a Szent György téren… Ami soha nem történt meg a valóságban! Álmodni könnyű és szép és jó. Ilyenkor nyaldosó lángok közt áll egy fahasábhoz kötve a soha nem látott nő, a fattyú anyja – és a palota erkélyéről Mátyással és Corvin Jánossal együtt nézik a budai fehér asszony pusztulását. Azok nem leplezhetik könnyeik, míg ő gyönyörködik a látványban – és egyszerre csak arra eszmél álmában, hogy fent ül a trón magasában, egyedül és tanúja, sőt élvezője a legüdvözítőbb percnek: mikor a pápa őszentsége és a német-római császár a magasból fejére eresztik a királynői koronát. Aztán kezébe fogja a jogart, körülnéz…

– Magyarország királynője… – éneklik láthatatlan angyalok.

Csend van a hálóházban, még a szokásos szú sem percen. Míg a királyné tovább repdes álmai mezőiben, alvó fejét, takarója kékbe játszó gyüremléseit alig árnyalatnyira világítja meg az üveggömbben úszó mécsláng fénye. A hálóház bútorait és berendezését elnyeli a sötétség; csak az asztalon ragyognak, táncolnak az aranyszemcsék, nyugtalanul, mint az égen a csillagocskák.

Künn most kezdődik az élet a palotán…

Már világosodik; a folyosói ablakokban nyugtalan, elfúvatlan gyertyák lobognak. Az udvari szürkületben lakájok rebbenő alakjai tünedeznek fél: surranva a csúcsba szökő épületek tömbjei alatt. Csend és csend… Bármely pillanatban felhangozhatik a szokásos, általános, ébresztő harangzúgás a Vár felett. Köd, sejtelem… Majd hirtelenül nyikorogni kezd a Beátrix-kút a Duna felől. Csörög a lánc (mint valami mélyből jövő vicsorgatás)… A félszerből fejszecsapások gyors üteme hallatik. Vörös fény izzik a kemencék ajtaján, és a kémények világos színű füstöt fújnak az ég derengésébe.

Aztán idomtalan bődülés támad: vigasztalan siráma ott kelt fel valahol a „Csöbrös-bástya” körül, betölti a környéket – úgy látszik, hajnalt jelez már a vízhúzó öszvérek iákolása is. Nyomban felhallik egy magyar nyelvű, cifra káromkodás: ahogy az öreg Csonka, a Dunáig nyúló, harántfal tetején levő csigánál, a maga módján csendre inti az állatjait.

Idebent azonban taljánul cseng a szó.

– Jó reggelt… Buon giorno, signorina… Milyen volt az éjszakai nyugodalom? Nagyon jó? Nem kopogtatott be senki hozzánk?… Bravissimo, kisasszonyka… Siessünk a kis dolgainkra? Mindenki teszi a magáét…

Mikor elindul a nap, fülkéjéből ilyeneket mondogat ki a folyosóra a királynéi dada férje, Sebastiano Viola konyhamester úr. Felült már uralkodói zsámolyára, és onnan leskel kifelé a zümmögő világba, mint hálójából a pók. Háta mögött így is hívják: palotapók… Fürge szeme ide-oda jár.

A folyosó legelején lépcsőfeljárat kanyargója látható; néma embercsoport jelent meg ott. Lassú léptekkel közelednek, tenyereik az előttük járó vállára támasztva. És csoszognak…

Azt hihetnénk, hogy valami női zarándokcsoport – pedig egészen más szerzet: bár ők is rendet, csak nem egyházi, hanem világi rendet képviselnek. Udvarnők…

A konyhából kivezető boltodúból erős fénykéve keresztezi a benső út homályát; étekfogók innen szokták kihordani és felszolgálni reggeltől estig a fejedelmi étkek százait.

Mikor ide ér a csoport, újból hallik a hang:

– Buon giorno, művész úr drága… Álljon csak meg egy pillanatra!

– Mit óhajt, kedves Viola mester? – kérdi az élenhaladó.

– Egy pohárka eredeti dalmatinska… Mivelhogy ön úgyis dalmáciai! Ha nincs ínyének ellenére, baráti szívvel fölajánlom: eresszük le a kis hasunkba, Mátyás urunk dicsőséges uralkodásának huszonhatodik, boldog házasságának nyolcadik esztendejében: a saját magunk egészségére!

S fölnevet.

– Viszont, egészségére, Viola úr!

– A mi urunk igen korán kezdte el az uralkodását – kívánjuk, hogy minél később fejezze be azt! – teszi hozzá, magyarázatul.

De a szólított már letette a pohárt; izgatott, oda se figyelt többet.

Reggel hét körül jár az idő, ilyenkor jönnek fel az énekmondók a palotába, hogy a királynét gyengéd hangokkal ébresztgessék álmából. Elöl lépked a hárfás. Lengő mozgású, barna arcú férfi; bőrére van írva, hogy tengerparti. Adriai. Csípőből hányt, harisnyás lábait ollózva nyújtogatja maga elé: mintha gázolna valamiben. Egy képzeletbeli fénytóban talán, mely mély és veszedelmes… De ő abban biztonságosan, teljes otthonossággal mozog – mármint a palotai, fensőbb világban…

Udvari ember… Köztudomású, hogy a királyi első szobrász testvéröccse: azé, aki a visegrádi palotát évek óta vörösmárvánnyal díszíti, és a sárkányölő Szent György lovag képét, mely a kút tetején ágaskodik, a király fiáról mintázta meg. Furcsa, eredeti emberek ezek a dalmátok! Csupa izomzat a lovagszobor, szépségtől és fiatalságtól duzzadó, szinte maga a kicsattanó egészség: csak a bal láb térdtől alá satnya, béna, és valami bunkóban végződik. Így ül a lovon Corvin Jánoska… Giovanni Dalmata híres ember a faragásban, meg is merte mintázni király fiát Visegrádon, olyannak, amilyen; de a saját területén nem marad el tőle öccse sem: Lodovico Dalmata, aki bent működik a királyi zenekarban, és ott az első hárfás szerepét viszi. Ez se lebecsülendő mesterség. Néha, mint ma is, ő vezényli a női kart… Mikor ugyanis nincs ünnep napja, nincs szükség más hangszeres emberekre: síposra, orgonistára, trombonjátszóra, miegyébre: megteszi a hárfamester is. Szerepe annyi, hogy az énekesnőket aláhangolva, előadásukat könnyű pengetésekkel kíséri.

Viola úr elereszti maga előtt az első, hajnali karavánt.

Ma nem is jöttek át a kórusból valamennyien. Vagy huszonöt körül lehetnek: de ez a válogatott leánykar. A legszebb, legharmatosabb, legüdébb hangúak – kik arcra, küllemre nézve, viszont, a legcsúnyácskábbak közül valók. Mert úgy van az, hogy általában elég előnytelen külsejűek a szolgálónők a palotán. Szomorú, hogy ennek így kell lenni: egy hárfamesternek azonban nem áll módjában a sajnálatos dolgon változtatni. Hiszen csak rajta múlna: majd megmutatná, hogy asszonyemberek dolgában nem állna ilyen csehül a budai palota… De vannak magasabb tekintetek is; téved, ha valaki azt gondolná, hogy a szépséget nem lehet szabályozni. Hízelgő, találékony udvaroncok, mint amilyen a Viola úr is, igen szépen kicsinálják: hogy asszonyembert a királyné közelében véletlenül se lehessen valamirevalót látni. Talján szokás – hogy vigye el az ördög!…

Egyszabású, köntösös ruházatokban vannak. Alakjuk egybeolvad, mint a szent nőké és angyaloké a faliképeken. Vannak köztük kedves holdvilág arcocskájúak, vannak bariképűek is. Madárorrúak és enyhe túlzással – uram bocsa! – még csikófejűek is. (Aki még nem látott ilyent, és kíváncsivá lett, milyen lehet egy csikófejű nő: hát itt van, ni! mint a „Donna Bella” – más néven „Aranyördög” … Itt ihog-vihog-nyihog a hátunk mögött: s hosszú nyakát oly angyali ártatlansággal nyújtogatja, mint ének közben, míg kerek szeme barna fénnyel csillog, és kétfelől kissé oldalvást néz, rebegve. No, nem kell meghökkenni tőle, szép kis teremtés azért, adriai nemes vér – és még csak nem is talján: holott annyi fáradsággal az is lehetne. Dalmáciában kezdte, Velencében tanult zenét, majd Nápolyban folytatta, onnan került át Budára. Ha nem is különlegesen szépecske: de a hangja, mint a mennyből szállt angyalé! Ő az, aki az énekkarban a legtúlvilágibb hangon szólamozik. Hogy miféle eges hangzatok és selymes sóhajok bélelik ki az énekesnői rend egyforma talárjait – amor di Dio! –, csak az tudja megmondani, kit hivatása ezek közé rendelt hárfásnak.)