Mesterházi Lajos

Válogatott novellák

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

Ketten

Madár Lajos bűnténye

A csésze

Igazak

Az igazi emberszeretet parabolái

Állatmese

A tübingai jegyzőkönyv

Tipikus történet

Endokrinoia

A. Zebegényiek

Koccanás

Szép, szárnyas ajtó

Ezerkilencszázharmincnyolc

Dörömbölök

Magnéziumláng

Igazoló jelentés

A kardnyelő és az emberek

Ossa sepia Képregény kép nélkül

Rekviem egy rendkívüli tehetségért

A seb

Savonai háztetők

Budai cukrászda

Don Juan, avagy az Igazság

Jelentés a túlvilágról

Derűs, realista pesszimizmus

Szép, mint a halál

Államcsíny Totopupuában

Rakéták, csillagok, receptek

Sportélmény

Sempiternin

Hepisip

Ketten

Ketten mentek az úton, apa és fia. Az apa negyven év körüli, szürke szemű, szőke, magas ember, nagyon elegáns, nagyon megnyerő. A fiúcska alig nyolcesztendős, vékonyra nyúlt, fekete szemű, ideges gyerek. Kék matrózsapkája kicsit ügyetlenül a homlokába húzva, látszott rajta, bár a világért sem mutatta, hogy erőlködik, szaporázza a lépést az apja nyomában. A férfi hosszú, rugalmas lépésekhez szokott, neki sem esett könnyen a fiához igazodnia. A fasorban kevesen jártak ilyenkor, hétköznap délután. Távolabb egy lovas ügetett, egyenletesen, kicsit pedánsan emelkedve és süllyedve a nyeregben. A fákon át rézsút besütött a nap, zöldes, templomos fényt vetett az út fölé. A fák alatt a hullott levelekkel apró, gyorsan elülő, hirtelen felugró forgószelecskék játszottak, meg egy szökött kutyakölyök, valahonnan a közeli kertekből. Kézen fogva mentek az apa és fiú. Kicsit heves, kicsit tüntető is volt az a kézfogás. A fiú nem nyúlt le, hogy harisnyáján igazítson, ahogy szokta járás közben; az apa jobb kézzel vette elő az órát zsebéből, szokatlan mozdulattal, mert baljában a fia keze volt. Tartották egymás kezét, ahogy a lépést tartották egymással: feszesen, kis megerőltetéssel, sok jóindulattal, mint akik éppen csak nem szoktak még össze eléggé. Erre gondolhattak mind a ketten, amint szótlanul mentek a fák alatt. A fiú büszkén, az apa csodálkozva, szégyenkezve is talán, elfogódott lámpalázban apa és fia is, mosolyogva.

Még a vonaton támadt az ötlete, hogy a gyereket magához veszi. „Nem, lehetetlen – gondolta aztán –, teljesen lehetetlen!” Mégis, ebben a tiltakozásban volt valami, valami, amitől felcsillan a rossz angyal szeme, ha kísért; kis repedés a védelem falán, hogy kész a lélek, de kész a vágy is, és az ember megszédült már egy pillanatra az öröm mélységei fölött. Triesztben – úgy tervezte – szállodában tölti el az éjszakát, az utolsó pillanatban meggondolta magát, és felszállt a csatlakozó gyorsra. Éppen csak annyi ideje volt, hogy a csomagját a hordárnak adta, és a büfében egy eszpresszót ivott. „Teljesen lehetetlen!” Mindent meg kellene változtatnia, egész életmódját. Szokásairól leszokni, új dolgokat szokni meg. „Az én koromban?... Megtért világcsavargó?” Jó angyalok is kísértenek néha, mert kell, hogy a megszokás sziklafaláról leszédüljön az ember az Isten örömébe. Az éjszaka egyre mélyebben borult, pöfögve, megfeszülve vonszolta magát a szédítő folyóvölgyek fölött a vonat. Aztán nekilendült megint, futott egy darabon, fürge csattogással vágták a kerekek a sínszelvényeket. Ügyes kis vonat! Ljubljana után egész jól belejött a dolgába.

Pedig szép lenne nagyon; lakást venne ki, valahol a hegyekben, jó közlekedési lehetőséggel, a gyerek onnan járna iskolába. Majd meglátjuk! Ő maga pihenne. Most úgyis ez a terve: pihenni egyet, nagyot... Nehéz, nagyon nehéz!...

Az öreg egyetemi tanárral valamivel a magyar határ előtt kezdtek beszélgetni. Csak úgy, mindenféléről. Ismerték egymást hírből, újságból, és örültek mind a ketten, hogy találkoztak, meg annak is, hogy nem kell magányosan ásítaniuk végig a hosszú hajnalt és a félnapos reggelt, ami az útból még hátra volt. A professzor csak pár hetet töltött Olaszországban.

– Jó újra itthon?

– Nagyon jó. Jó, hogy a vámtiszt magyarul beszél, goromba és neveletlen, de magyarul az. És magyarul kéri a jegyet a kalauz. Szinte hihetetlen: egyszerű ember és magyarul beszél. Persze...

Két csomag jugoszláv cigarettát vett még a horvát határállomáson. Most odaadta a kalauznak mind a két csomagot. „Hozzon egy doboz Memphist, öregem!” Olyan pocakos, bajuszos kalauz volt. Nem viccelődött, mégis minden szó viccesen jött ki a bajusza alól. Sok van ilyen – még rendőrben is – errefelé.

Az öreg professzor elszunyókált, ő nem volt álmos. Kicsit felfrissült a hajnali szélben, a mosdóban lemosta az arcát kölnivel. Egyre az ötletén rágódott megint, amint a vonat a Balaton felé himbálta egyenletesen a sík úton. Kétségtelenül hosszabb időre jött most haza. Anyósánál maradjon? Szállodában éljen? Akkor már kényelmesebb, ha lakást vesz ki Budán, persze Budán. És odaviszi a gyereket is. A gyerek, Istenem, kicsi fiam! Nyolcéves lesz az ősszel. Nyolcéves! Hogy telik az idő! Harmadikos, nem, másodikos. Hízott valamit vajon? Erősödött?

A Balaton üres volt már: nyárutó. Igaz, lehet, hogy csak aludtak még a nyaralók. A víz szürkén fodrozott, libegett a szélben a nád. Kicsit sáros volt a víz, viharvert... Tegnap ilyenkor még az olasz tavaknál járt! A Garda, micsoda mély, tengeri kék! Azért a Balaton is kedves. A Balaton kedves, a Garda más, az szép... A professzor felébredt:

– No most, remélem, idehaza marad, megunta végre az örökös csavargást. Ugye?

– Igen – felelte hirtelen, szinte nem is figyelve –, igen – tette hozzá még egyszer –, azt hiszem, itthon maradok. – Aztán közlékenyebb kedvvel: – Van valami tervem, ha az sikerül... Lenne munkám itthon is bőven... Meg aztán a fiam. Igen, fiam van, már nem is kicsi! – A fényképét mutatta: – Egy éve nem láttam. Biztosan megnőtt azóta. Leveleztünk. Olyanokat írt, hogy a Szabados megdobta a tanító bácsit, de véletlenül, mert a Kertészt akarta... – Nevettek. – Igaz, azt hiszem, most itthon maradok a fiammal. – Kicsit bizonytalanul mondta még, kicsit meggyőződés nélkül is talán. De örült, hogy kimondta. A professzor Balatonszabadiban leszállt.

Hat éve múlt, hogy a felesége meghalt. Nagy bánat mellett nagy gond is szakadt rá: egy szerződés külföldre szólította éppen, és ott volt a gyerek. Csöppnyi még, kicsit fejletlen, beteges is, nem beszélt, csak egyes szavakat. Két éven át mindent, amit a gyerek körül tenni kellett, az asszony látott el. „Tulajdonképpen azt sem tudom, hogy a gyerek szobatiszta-e! – vallotta be magának. – És mit kell tenni, ha éjszaka sír?” Megkönnyebbült, amikor anyósa felajánlotta, hogy a gyereket magához veszi. Ott a gyerek jó helyen van, az bizonyos. Nem is kényeztetik...

Mégis most, hogy nyolcéves, nem lehet apa nélkül tovább. Mert olyan ez, mintha apját is elvesztette volna, szegényke, nemcsak anyját... Egy évben egyszer-kétszer ha látja, pár napra, hétre csak. Akkor sem apját látja, csak kedves bácsit, aki elviszi az Állatkertbe és nem szól semmiért. Nem, az nem apa. A nagyapja az apja, ahogy a nagyanyja lett az anyja, ö csak olyan... nem is tudom, mi.

Mégis csodálatos, mennyire szereti őt a gyerek. Ha jön, napokkal előbb már csak arról beszél. Rajzol neki. Azok a kedves, buta kis rajzok! Verset tanul, felköszönti sorra az elmaradt névnapért és születésnapért. Az anyósa neveli így, áldott jó asszony! De a gyerek – az nem lehet nevelés csupán –, az az öröm, amikor a nyakába ugrik: „Papa!” Vékony kis karjával átfogja a nyakát, és úgy hozzábújik, olyan szerelmesen, úgy beolvadva szinte az ölelésbe...

Most egyszerre érezte, itt a vonaton, a Balaton és Székesfehérvár között, azt az ölelést. Karjában, mellén érezte azt az apró csontú, melegen dobogó, törékeny valóságot: „Kicsi fiam, édes kicsi fiam!” És akkor nincs ágybabújás aznap este, hálóingben még újra kiszalad, megmutat egy ritka bélyeget, az acélgolyócskát, „ackos” árulja el titokzatosan, „ez mindent visz”... Tulajdonképpen mit jelent az, hogy „ackos”, és mi az, hogy „mindent visz”?

Évek jöttek a felesége halála után, és ő mindig tervezte, tervezte csak, ezt a letelepedést. Hogyan is odázódott el a dolog? Hogyan is jutott ennyire, hogy ma szinte képtelenség már?... A siker? Talán. Hiszen csaknem minden hazájabéli tehetség külföldön kapja meg előbb az elismerést. Aztán persze jönnek az évek idegenben, és egy napon az ember mindenütt otthon van Európában, csak éppen a hazai földre lép mindig elfogódottan, mindig reszketve, idegenül, kicsit szemrehányóan, kicsit félve még a mindent tagadó itthoni bizalmatlanságtól... Tán vissza sem jönne, ha nem volna a gyerek. A gyerek! Olyan furcsa volt, amikor egy napon jelezte a jöttét. Nem számítottak rá, bár nem is tartották távol. Csak éppen olyan furcsa volt, olyan lehetetlen. Annyira szerették egymást az asszonnyal, annyira elegek voltak egymásnak ketten, és akkor egy este elébe jött a felesége a csengetésre:

– Te, apa, te!

Első pillanatban homlokát felhúzva bámult, aztán megértette. Felkapta az asszonyt, és körültáncolták az előszobát bolondul. Megállapodtak, hogy fiú lesz, és elnevezték Miskának.

– Miska rendetlenkedik – mondta az asszony a negyedik hónap után, csak úgy beszélgetés közben, és a férfivendégek bután összenéztek.

Most aztán itt van a Miska. Már nyolcéves, második elemista. Csak éppen a mama nincsen többé. És a papa? Hogy sírt szegényke, amikor legutóbb elbúcsúztak. Hol hallotta ezt a frázist: „Nekem nincs senkim, csak te, papa!” Ha nem szorongatták volna a könnyek őt is, elnevette volna magát. „Nincs senkim, csak te!”

Hát neki van valakije? Tisztelői! Milyen nevetséges ez a szó. Nők? Az egyetlen, az igazi, meghalt. Meghalt, amikor még mindent magával vitt, a teljes szerelmet. „Csak te, kicsi fiam! Jövök, kicsi fiam! – súgta magában. – Jövök, kicsi fiam!” – zakatolta együtt a kerekekkel. Székesfehérvár után megváltozott a vonat képe. Csupa helyi utas. Közjegyző, aki valamilyen ügyében csak úgy „felugrik” Pestre... „Egy év után jövök meg, háromezer kilométer távolságból. Egy év, a fiam akkor még csak hétéves volt... Jövök, kicsi fiam!”

Mennyi hülyeséget olvas össze az ember! Apákról, akik egy év után megláthatják végre a fiukat, és ott találják a gyermeket, amint éppen professzorok konzultálnak fölötte... Regények és novellák a megtért apákról! Filmek: az apa belép a huszonhetes kórterembe, és látni az ápolónő kezét, premier plan, amint a holt gyermek szemét lefogja. Vagy az öreg orvos közli, hogy a gyermek egy óra és tizenhét perc óta (ez fontos akkor) halott. Az apa megnézi óráját, és megtörten látja, hogy a gyermek éppen akkor halt meg, amikor a vonat Chesterborough állomáson áthaladt, és egy dió (premier plan) a fáról leesett. Negyedrangú írók és rendezők szokták ezt a gusztustalanul megható lehetőséget kihasználni. „Pfuj, marhaság!”

Mégis, mielőtt taxiba ült, még a pályaudvari automatából telefonált az anyósának.

– Igazán nincs semmi baj? Jól vagytok mind? – kérdezte kétszer is.

Anyósával nem ment könnyen a dolog. Amikor a tervét is közölte, elképedt az öregasszony, némán próbált a szobában tenni-venni, hogy ideje legyen megrágni a választ, vagy csak az indulatát legyűrje. Apósa már nem sokat válogatott a szavakban:

– Úgy, na tessék! Idáig jók voltunk! Most aztán, itt van, csak jön, hogy elviszem! Amikor kanyarója volt, akkor az úr kinn kódorgott valahol Párizsban, de én itt ültem, egész éjjel itt ültem... Amikor középfülgyulladása volt...

– Hagyd el, apus, igaza van – már kész volt az asszony elhatározása –, ő az apja, az övé. Azért Tibor, neked is meg kell értened...

– De drága anyus, hiszen nem viszem a világ végére, csak ide Budára!

Az öregúr nem tudott megnyugodni:

– Csak ide Budára! És én? Én csoszogjak át a rossz lábammal reggel Budára neked?

– Mondtam, hogy ő az apja! És a gyerek is biztosan...

– De nem biztos!

– De biztos.

Ez a hazaérkezése után a harmadik napon történt, ebéd után. A gyerek odabenn ült, a szobájában. Számtanpéldát csinált. Úgy maradt a füzet fölött, amikor az apja belépett:

– Misi!

– Tessék, apa. Nehéz volt elkezdeni:

– Mondd, nem tűnt fel, hogy most semmit sem hoztam, amikor megjöttem? – (Persze, Triesztben akart venni valamit, de aztán, hogy egy iramban jött tovább, az ajándék elmaradt.) A gyerek nem felelt. – Pedig tulajdonképpen hoztam valamit, egy ötletet.

– Ötletet? – A gyerek megfordult a magasra csavart zongoraszékkel. A szoba valamikor a sógornője szobája volt, ma is ugyanaz a berendezése, éppen csak a görbe lábú íróasztalról szerelték le a tükröt. – Ötletet?

– Azt, tőled függ, hogy elfogadod-e vagy sem. Az ötlet így szól: mi lenne, ha apa és Misi elmennének Budára, egy szép, kertes házba, és ezentúl mindig együtt laknának?

Egy pillanatra némán nézték egymást, aztán csak ennyit szólt a gyerek (a hangja rekedt volt, nem lehetett megismerni):

– Apa!

Aznap éjjel nyitott szemmel feküdt a gyerek az ágyán. Nem aludt el, csak már reggel felé. Eddig is kapott mindig valamit, ha az apja megjött: valami szép ritka bélyeget, egész sorozatot, cserepéldánnyal. Ez más. „A bélyeg nem szeret vissza!”

Az öregasszony nem fogyott ki a tanácsokból:

– Vigyázz vele nagyon, fiam! Érzékeny gyerek, és téged túlságosan is szeret. Az anyját is, apját is benned szereti, a távoli, legendás hőst, a híres embert, akit az újságból kivág és beragaszt. Nagy felelősség, nagyon nagy! És a gyerek egész életére nyomorék lenne, ha csalódnék benned.

Három hét múlva megtörtént az átköltözés. A gyerek izgalomtól, örömtől pirosan állta, hogy feladják homlokára a keresztjelet, illedelmesen figyelt a jó tanácsra: „Aztán jól viseld magad apádnál! Szófogadó légy!”

– Bizony, fiam, mert én is tudok ám szigorú lenni – zavartan beszélt az apa, mint aki komoly helyen komoly vallomást tesz –, bizony, még meg is verlek.

Mentek kinn a fasorban, mosolyogva fogták még egymás kezét, de a nagy örömben már ott dobogott a szorongó kétely: „Istenkém, add, hogy szófogadó legyek! Istenkém add, hogy soha ne viseljem rosszul magam!” A férfi is számot vetett magával, és félnie kellett. Az indulat sokszor erősebb az emberben, mint a fölényes jóság. Sokszor szól és tesz igazságtalanul, és mikor már késő, bánja utóbb...

Mert különös, hogy a boldogság milyen hirtelen terem az ember lelkében. Egyszerre pattan ki, és mindent elborít a nagy, szikrázó öröm. Bús sorsunk, hogy ezt az örömet vékony üveglábak tartják. Az üveg erős, sokat megbír, ha egyenletesen éri a terhelés. De megpattan a legkisebb rezdülésre, amely a teher egyensúlyát megbontja. Elég annyi kis rezgés is, amit a világ érez éjfélkor, amikor az ünnepből hétköznap lesz. Nemes anyag, ha eltört, nincsen orvossága többé. Ezért van, hogy a boldogság ikertestvére a szorongó félelem.

Így mentek hát, apa és fia, kézen fogva, a fák alatt, az autóbusz megállójához. Vitték lelkükben az örömet, a keveset, a bizonytalant és törékenyét, ami itt a földön embernek adatott.

1941