Kubai retró

HORVÁT JÁNOS

Kubai retró

Geopen Könyvkiadó

2013

Copyright © Horvát János, 2013

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2013

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Balázs Éva

Borítóterv: Váradi Gábor

Borítófotó: Kállai Márton

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5331-18-3

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

MIRCI

E rövidke fejezet állati hőse fontos szerepet játszik az eseményekben, és a könyv végén, nevét megváltoztatva, újra feltűnik.

– Volna itt egy cica, amit átvehetnél – mondta kicsit zavartan Jóska a telefonba. Minthogy nekem sosem volt semmilyen háziállatom, kicsit idegenkedve fogadtam az ajánlatot. De azt már tudtam, hogy nagy a kert, még egy kis medence is van benne, láttam a fotókon a hatalmas pálmákat, bokrokat, úgyhogy miért is ne.

– De miért ilyen félénk az ajánlat, csak nem beteg a cica?

– Nem – sietett Jóska a válasszal –, igaz, egyik metszőfoga hiányzik, és a farka kicsit csálé, mert rácsapódott a garázsajtó, de egyébként nagyon aranyos.

– Ez nekem nem jelent problémát – próbáltam megnyugtatni a kollégát.

Ő még egy ideig húzta, halasztotta, aztán kibökte:

– Az a baj, hogy Mirci nem szolgálati macska.

Ültem íróasztalomnál a Külügyminisztériumban, készültem a kiutazásra, már túl voltam a konzuli vizsgán, a gazdálkodásin, beleástam magam a rejtjelezésbe és sok egyéb külügyi titokba, de most megfogtak. A Havannában utolsó hetét töltő nagykövet elődöm telefonon közölt velem valamit, amiről fogalmam sem volt, és minthogy friss „ejtőernyős” voltam a minisztériumban, nem mertem elárulni vészes tudatlanságom. Vakon közöltem, hogy ez a „szolgálati dolog” egyáltalán nem baj, és Mirci cicát örömmel megöröklöm.

Amikor ez a „cica-kérdés” felmerült, már átvettem a megbízólevelet. Általában megbízólevél-átadásról szoktunk hallani, de hogy legyen mit átadnom Havannában, előbb meg is kell kapnom az átadnivalót. Ez egy szépen, cirkalmas betűkkel megírt egyoldalas okmány, amelyben a küldő állam feje tájékoztatja a fogadó állam fejét, hogy X. Y.-t kinevezte rendkívüli és meghatalmazott nagykövetté, elődjét pedig felmentette ugyanezen feladatok elvégzése alól. Lehetne ezt e-mailben is, de a diplomácia tele van évszázados szokásokkal, úgyhogy mindennek meg kell adni a módját.

Az ember áll a Sándor-palota fogadótermében, amelynek óriás szőnyegén van egy rózsaminta – nekem a szirmok közé kellett lecövekelnem. Pár perc múlva kijött az államfő, Sólyom László, beinvitált szobájába, és udvariasan elbeszélgettünk 15 percet. Elmondtam, hogy spanyol szakos egyetemista voltam az 1960-as években, egy teljes esztendőt töltöttem Havannában ösztöndíjjal, és azóta sokszor jártam arra, dokumentum- és riportfilmeket készítettem, sőt könyvet is írtam Kubáról, valamint nyertem egy interjút Fidel Castrótól pingpongmeccsen. Erre emlékezett az államfő is. A beszélgetés végén volt egy kérdése: „Tulajdonképpen mit keresünk mi Kubában?” Ott és akkor nem tudtam erre válaszolni, és nemcsak időhiány miatt, hanem mert magamnak is voltak ezzel kapcsolatban kérdéseim. Azóta is sokat gondolkodtam rajta, és remélem, e könyv végére közelebb kerülök a válaszhoz.

Hónom alatt a megbízólevéllel visszasétáltam a Külügyminisztériumba, és a szikrázó téli napsütésben – 2006 decemberében  jártunk – már hivatalosan is nagykövetnek érezhettem magam. Vettem egy mély lélegzetet, bekopogtam rutinos kollégámhoz, és kiszakadt belőlem a gyötrő szakmai kérdés:

– Miért baj az, ha Mirci nem szolgálati macska?

– Bajnak nem baj – mondta a tapasztalt kolléga –, csak így te fizeted a költségeket. Vannak ugyanis olyan helyek a világban, ahol a követségi kutya vagy macska nélkülözhetetlen. El kell riasztani a betörőt vagy a veszélyes állatokat, védeni kell a házat, irtani kell a rágcsálókat. Ilyen helyeken a macska vagy a kutya szolgálati állatnak minősül, orvosi költségeit, kosztját a minisztérium állja. Kubában a helyi betörőket a rendőr riasztja el, amerre te fogsz lakni, arra nincs rágcsálóveszély, a szigeten ragadozó állatok sem élnek, úgyhogy a cicád a sajátod lesz. A magad pénzéből eteted, oltatod, öltözteted.

Megköszöntem az értékes szakmai felvilágosítást, és nekiláttam csomagolni a kubai kiküldetésre. És minthogy tudtam, hogy ott többnyire nem mindig lehet macskaeledelt (sem) kapni, bepakoltam egy nagy adag cicacsemegét Mircinek is, hogy lássa, jó szándékkal érkezem, amint igazi diplomatához illik.

HAVANNÁTÓL HAVANNÁIG

1971-ben amerikai pingpongozók látogattak Kínába. Ez volt a híres pingpong diplomáciai esemény, amely bejárta a világsajtót, és megnyitotta az utat Nixon kínai látogatása előtt. Egy évvel később, pingpongon nyertem egy interjút Fidel Castrótól, de ennek hatására nem történt semmi, és a világsajtó sem írt róla.

2006 őszén a Sport Tv elnöki székében ültem, mikor megszólalt a telefon. Egykori kiváló főnököm, Polgár Dénes fia keresett, aki ekkor a Külügyminisztérium sajtófőnöke volt. Előadta, hogy lejár a kubai nagykövet mandátuma, újat keresnek, és mivel Castro hirtelen és súlyos betegsége miatt nyilván hamarosan komoly változások lesznek az országban – nem lettek –, olyan valakiben gondolkodnak, aki ismeri a rendszerváltás itthoni menetét, de ismeri Kubát is, beszél spanyolul, de angolul is, ismerősei is vannak Kubában a vezetők között is s a többi s a többi. Tudnék-e segíteni? Tudtam. Másnapra szép listát állítottam össze nevekből. Részben a külügybéliekből, akiket jól ismertem, részben a nem külügyes „kubások” közül. Átküldtem a listát, és egy csalódott telefon volt a válasz. „De hát te nem vagy rajta” – mondta Viktor. Ebből megértettem, hogy a diplomácia nyelvezete bonyolult, és ők rám gondoltak. Innen már gyorsan peregtek az események, és 2006 novemberében a Külügyminisztérium dolgozója lettem. A latin-amerikai területen szinte mindenkit ismertem korábbi utazásaimból, és nekiálltam diplomáciát tanulni.

Az, hogy mindebbe belekeveredtem, szintén a tanulással kezdődött. A gimnázium után nem vettek fel az egyetemre, és segédmunkásként dolgoztam. Minthogy mindenáron tovább akartam tanulni, és főként a nyelvek érdekeltek, elmentem volt gimnáziumomba, korábbi magyartanáromhoz, hogy adjon tanácsot. Vászolyi Erik fura figura volt, mint az ott tanító tanárok többsége. A Bolyai akkor még kültelki gimnázium volt a Váci úton, ahová 1956 után száműzték az „ellenforradalmi beállítottságú” pedagógusokat – az ő nagy bánatukra és a diákság nagy szerencséjére. Vászolyi Erik alig tíz évvel volt idősebb diákjainál, és a tanmenetet megváltoztatva, már elsőben görög–római irodalmat tanított nekünk, ő maga pedig a finnugor nyelvek szépségeit kutatta. Nekem viszont azt javasolta, hogy tanuljak spanyolul, mert abból senki sem akar felvételizni. Néztem rá bambán, hiszen annak idején a spanyol nyelvről maximum a spanyolviasz és őrült spanyol kifejezések jutottak eszembe – később évekig ezzel cukkolt a környezetem –, de mivel felnéztem rá, elfogadtam a tanácsát. Mint később kiderült, szerencsémre, mert egy új világ tárult fel előttem, amit e nyelv nélkül sosem ismertem volna meg.

Megvettem az akkor egyetlen létező Király-féle nyelvkönyvet, és nekiálltam magolni. Újságot spanyol nyelven akkoriban nem lehetett kapni – általában más idegen nyelven sem –, csak egy szovjet ideológiai kiadvány soknyelvű változatát. Az volt a címe, hogy Tiempos Nuevos, azaz Új Idők. Ideológiai és munkásmozgalmi szakkifejezésekben hamarosan verhetetlen lettem, bár a felvételi vizsgán ennek nem sok hasznát vettem, mert a Don Quijotéről kellett beszélnem. Az 1963-as tanévtől felvettek. A spanyol tanszék akkor picike volt, épphogy pár emberből állt, és az olasz tanszék fiókintézeteként működött. Remek csapat jött össze, kiváló tanárokkal és ambiciózus diákokkal, akik később mind diplomaták, fordítók és nyelvészek lettek. Csak én voltam kivétel, mert 1964-ben, elsőéves egyetemistaként megnyertem a Magyar Televízió „Riporter kerestetik” versenyét, és az újságírás felé kacsingattam.

Akkortájt Magyarországnak nem volt diplomáciai kapcsolata Spanyolországgal, úgyhogy a spanyol szakosoknak – ha lubickolni akartak a nyelvben – Latin-Amerikáig kellett utazniuk, amire persze nem volt pénzük. Viszont a kubai forradalom győzelme után egyezmények születtek a szigetország és az akkori szocialista országok között, és már pályázni lehetett ösztöndíjra a havannai egyetemen. Mint külsős televíziós riporter és belsős egyetemista, 1966 szeptemberétől így kerültem Kubába.

(Pár évvel később Vászolyi tanár úr is útra kelt. Akkori kifejezéssel „disszidált”, és Ausztráliában kötött ki. Eric Vasse néven hamarosan ő lett az ottani bennszülött nyelvek egyik legelismertebb kutatója és ismerője. Ebben a tárgykörben rengeteg könyvet írt, de hű maradt a gyökerekhez is, és folytatta tovább a finnugor nyelvészet művelését is. A spanyolét viszont szerencsére rám hagyományozta.)

Az ösztöndíj

A Kubába érkezőt 1966-ban fantasztikus világ fogadta, főként ha előtte alig járt külföldön. Az ország három kultúra csodás keveréke volt. A legspanyolabb latin-amerikai országnak számított, hiszen itt zömében első- és másodgenerációs spanyolok éltek, akik az után érkeztek a szigetre, hogy 1898-ban, utolsó gyarmatként, Kuba is függetlenné vált. Alighogy ez bekövetkezett, az ország az USA ölébe pottyant, amely szintén rátelepedett életformájával és kultúrájával. Harmadik rétegként pedig ott volt az afrikai kultúrkör, amely addigra már áthatotta a kubai fehérek életét is. Fő képviselői az Afrika nyugati partjairól behurcolt rabszolgák – többnyire jorubák – leszármazottai voltak. És ez a három kultúra, miként maguk a kubaiak is, keveredett, és egy sehol máshol nem létező elegyet hozott létre, nemcsak embertípusban, hanem hiedelmekben, szokásokban, orvoslásban, vallásban egyaránt. Mindez egyszerre zuhant rám, és szinte lehetetlen volt feldolgoznom. Kubában ekkor még működtek a zenés bárok, a kabarék, a kis boltok és az apró szállodák, egyszóval pezsgett az élet. Dely Pista ösztöndíjas és szobatársammal ebbe a csodavilágba csöppentünk bele otthoni sivár, szocialista hétköznapjaink után, amelyekkel közben a kubaiak is fokozatosan ismerkedtek, mert 1967-től a fent leírt kapitalista csökevényeket államosították és többnyire megszüntették. A szocialista országok képében ezzel megjelent egy negyedik „kultúra” is a szigeten, ami együtt járt a magántulajdon elvételével, a nagyüzemi szemlélettel és az egyre üresedő polcokkal. Amikor Kubába érkeztem, akkor mindennek még csak az előszelét lehetett érezni. Kuba ekkor már amerikai kereskedelmi blokád alatt állt, folyamatos volt az áruhiány, már létezett a jegyrendszer, de a forradalmi forgatagban az emberek még hittek, reméltek és örvendeztek. Cinikus európaiként nem volt könnyű megérteni ezt a felszabadult hangulatot, amelybe komolyan belejátszott és a mai napig belejátszik a büszkeség, hogy valójában az első olyan ország volt, amelynek sikerült tartósan borsot törni a nagy testvér orra alá. Erre irigykedett és irigykedik valamennyi latin-amerikai ország, amely az USA gazdasági és politikai gyámkodása alatt élt vagy él. Az ezzel kapcsolatos egyik legismertebb történelmi alapigazság Porfirio Díaz mexikói elnöktől származik, és így szól: „Szegény Mexikó, oly távol Istentől és oly közel az Egyesült Államokhoz.” És ami igaz a hatalmas Mexikóra, az még inkább igaz a kicsiny közép-amerikai és karibi országokra.

A kontinens eseményeinek és jelenségeinek jobb megértését egy komoly irodalmi élmény is elősegítette. Ekkor robbant be a világirodalomba a kolumbiai író, Gabriel García Márquez csodálatos regénye a Száz év magány, a mágikus realizmus legkiemelkedőbb darabja. Ebben a műfajban a valószerűtlen valósként jelenik meg, a valós elemek mitikus ábrázolást kapnak, az idősíkok egymásba csúsznak és együtt léteznek. Márquez regényének egyik óriási értéke, hogy a műfajt és az általa ábrázolt latin-amerikai világot beemelte a világirodalom fő sodrába. A Száz év magányt olvasva mindent könnyebb volt megérteni. A fehérek és feketék együttélését, az afrikai szokások és a klasszikus spanyol kultúra keveredését, a forradalmak és diktátorok tündöklését és bukását, és a mágiák és hiedelmek jelenlétét a szikár mindennapokban.

A mágikus realizmusnak Kubában már komoly művelői voltak Márquez előtt is. A XIX. századi kubai költő-hadvezér, José Martí így fogalmazott: „Sem az európai, sem a jenki irodalom nem képes megragadni Hispano-Amerika lényegét.” Alejo Carpentier, a XX. század egyik kivételes képességű kubai írója mindehhez hozzátette, hogy erre csak a „latin-amerikai barokk” képes, mert egyedül ez alkalmas a real maravilloso, a „csodás való” ábrázolására. Ez a csodás való, maga Latin-Amerika, ahol minden elképzelhető, valóságos és képzeletbeli egyszerre létezhet, és maguk a politikai figurák is mágikus világba emelkedhetnek. Így lehet Evita személyében női és szinte szentté magasztosuló elnöke a katonák uralta Argentínának, így késztetheti meghátrálásra a hatalmas Amerikát egy kicsiny karibi sziget, így van hadiflottája Bolíviának, miközben másfél évszázada nincs tengeri kijárata, és sorolhatnám a példákat.

Ösztöndíjasként bejártam az egyetemre, kutattam, irodalmi szakdolgozatomat írtam, tolmácsoltam, fordítottam, ismerkedtem az országgal, az emberekkel és azzal a különös, pezsgő és bizakodó légkörrel, amelyet otthon nem tapasztalhattam. Fő egyetemi tantárgyamat magam határoztam meg, és ez Kuba volt. Jártam kicsiny falvakban, ahol mindenki tudott már írni és olvasni, jártam milliós tömeggyűlésekre, és hallgattam Fidel Castro beszédeit. A hangulat mindenkit magával ragadott; persze a külföldieket még inkább, hiszen ellátásuk sokkal inkább biztosított volt, mint a helyieké. Akkoriban már sok magyar szakember, mezőgazdász, sportedző dolgozott az országban, együtt a sokszorta nagyobb delegációt küldő szovjet, keletnémet és csehszlovák kollégákkal. Addigra a blokád miatt már nem érkezett amerikai turista Kubába, ezért a szállodák üresen álltak, és a külföldi szakemberek zömét azokban helyezték el. Nagyon szerettek ott lenni, és néhányan úgy viselkedtek, mintha saját zsebből fizetett, drága turistaúton lennének.

Az európai országokból ekkor még nem indultak meg a turisták, mert ebben az időben Kubába utazni fárasztó és drága vállalkozásnak számított. A magyarok rendszerint Prágán keresztül érkeztek. A repülő először leszállt az írországi Shannonban, pihent, tankolt, majd nekirugaszkodott az Atlanti-óceánnak, és elrepült Kanadába, a newfoundlandi Ganderbe. Európából ez ugyanis a legrövidebb út a nyílt óceán felett, és minthogy IL–18-assal repültünk, ez fontos tényező volt. Újabb erőgyűjtés után a gép Amerika keleti partjai mentén Ganderből egyhuzamban repült Havannáig. A fedélzeten mindig voltak magyar utasok, akiket kollégáik kint vártak a reptéren, és a fáradt, rogyadozó újonnan jötteket némi kubai rum betöltése után szépen elfuvarozták a városba. Mi, diákok egy előkelő családi házban leltünk nyugalomra – ez volt a diákszálló –, amit pár évvel korábban hagyott el tulajdonosa, és nem lehetett panaszunk semmire.