Igor Janke

Hajrá, magyarok!

az ORBÁN VIKTOR-sztori
egy lengyel újságíró szemével

Rézbong Kiadó
2013

Igor Janke:
HAJRÁ, MAGYAROK!
– az Orbán Viktor-sztori egy lengyel újságíró szemével –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Igor Janke: Napastnik – opowieść o Viktorze Orbánie, 2012
© Demart Sa | www.demart.com.pl

Fordítás: Szalai Attila, Szenyán Erzsébet
Kontrollszerkesztő: Dr. Tischler János
Lektor: Schmidt Mária
Korrektor: Hujbert Áron, L. Pap István
Fotók: Burger Barna, Horváth Ernő, Takács József, Miniszterelnökség, MTI, Orbán Viktor családi archívuma, Puskás Ferenc Labdarúgó Akadémia, UEFA
Címlapfotó: Kobza Miklós
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978 963 08 7276 8

© Rézbong Kiadó – Aeramentum Könyvek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

A magyar kiadás elé

Mi, magyarok mindig különösen kíváncsiak vagyunk arra, hogy miként látnak bennünket kívülről, és mindig adunk „a mások”, a külföld véleményére. Ezért szorongva vesszük kézbe ezt a könyvet is, amely a demokratikus Magyarország legnagyobb hatású politikusának történetét meséli el egy lengyel újságíró szemével. Szorongva, mert megszoktuk, hogy a kívülállók ismeretei rólunk gyakran bántóan felületesek, leegyszerűsítők, sablonosak, másodkézből valók.

Nos, azt kell mondanunk, hogy a középnemzedékhez tartozó, konzervatív lengyel újságíró és blogger, Igor Janke munkája alaposabb, tárgyilagosabb, informatívabb és jobb könyv minden, eddig idehaza megjelent Orbán Viktor-életrajznál. Ez lehet a hazai kollégák kritikája, de fakadhat abból is, hogy nagyobb távolságból, a mindennapok bozótharcain túlról jobban, tisztábban látszik minden. Egyben persze a szerző felkészültségét, szorgalmát is dicséri. Igor Janke vette ugyanis a fáradtságot, hogy elolvassa, lefordíttassa, megismerje a magyar rendszerváltoztatás és az Orbán Viktor-életút fordulópontjainak dokumentumait, megvizsgálja a körülményeket, hogy személyesen beszéljen a magyar miniszterelnök barátaival, munkatársaival, ellenfeleivel, magával Orbán Viktorral, és hogy a mozaikkockákból összerakja azt a politikusi és emberi portrét, amelyre immár Magyarországon túl is kíváncsiak. A szerzőt nem kötik gúzsba személyes érdekek, belpolitikai és közéleti összefonódások. Szubjektív, saját élményeken és következtetéseken alapuló, egyben korrekt könyvet akar írni, közölve és megvizsgálva az a kiadó előszava alanyára nézve nem túl hízelgő információkat is. Mint mondja, nem rajongója Orbán Viktornak, és a könyvből kitűnik, hogy a magyarországi zsigeri előítéleteknek sem rabja. Nem befolyásolja őt sem a hívők üres rajongása, sem az Orbán-fóbiások vak gyűlölete.

A Hajrá, magyarok! szerzője rutinos politikai újságíró, de nem politológus, aminek haszonélvezője kétségtelenül az olvasó, mert a hasonló művekben megszokott, csak a vájt fülűeknek szánt szakmai fejtegetések helyett izgalmas sztorit, világos, tiszta nyelvezettel, hatásosan előadott történetet olvashatunk a valóban hihetetlen pályát befutó kor- és honfitársunkról, sok érdekes, még itthon is új, nemegyszer egyedülálló kutatási eredménnyel, történettel, háttér-információval. A szerző nem vállalkozik Orbán Viktor történelmi szerepének megítélésére, csak próbálja minél jobban megérteni és megértetni a kort, a körülményeket, a főhős motivációit, tetteit, céljait. Igazolva érezhetik a véleményüket azok is, akik a magyar miniszterelnökben a hatalmi technikák hidegvérű, nemegyszer könyörtelen sakkjátékosát látják, de azoknak sem kell csalódniuk, akik a különleges tehetségű és teljesítményű, a keresztény és nemzeti értékek mellett mélyen elkötelezett, európai léptékű politikust tisztelik Orbán Viktorban.

A kiadó néha nem állja meg, hogy ne fecsegjen bele a szerző mondandójába, és egy-egy lábjegyzet erejéig ezt meg is tesszük, amikor végképp szükségét érezzük a jobb megértés, a tartalmi korrektség kedvéért. Viszont valóban az az elhatározás vezérelt bennünket, hogy minél inkább ragaszkodjunk az eredeti műhöz, annak szövegéhez, műfajához, formai sajátosságaihoz, beleértve a kötet szerkesztését is. A könyv képanyaga és a fotók elhelyezése, szövege is megegyezik a lengyel kiadáséval (amelyben sok az exkluzív, itthon még nem publikált felvétel), és nem nyúltunk hozzá a szerző esetleg túlzó, felületes vagy tévesnek tűnő információihoz, következtetéseihez, vagy a magyar olvasók számára talán evidensnek ható, kimondottan a lengyeleknek szóló magyarázataihoz sem. Mindezt azért, mert nem egy saját Orbán-könyvet akartunk szerkeszteni, ilyesmire vállalkoztak, vállalkoznak itthon éppen elegen, hanem Igor Janke munkáját kívánjuk megmutatni a magyar olvasóknak úgy, ahogyan azt a lengyelek megismerhették.

Lengyelországban páratlan sikert aratott a könyv, elismeréssel fogadták a jobb- és baloldali kritikusok egyaránt, ami jelen esetben a legnagyobb dicséret. Nincs kétségünk afelől, hogy a magyaroknak is tetszeni fog!

A Kiadó

A szerző előszava
a magyar kiadáshoz

Mély elfogódottsággal és némi aggodalommal adom e könyvet a magyar olvasó kezébe. Mert mi újat is mondhat egy lengyel ember vezető politikusukról a magyaroknak? Attól tartok, hogy Önök közül mindenki többet tud róla, mint én. De ha egyszer a kiadó úgy vélte, hogy érdemes, akkor megkockáztatjuk…

Egy dolgot előre le kell szögeznem: ez nem egy objektív könyv, nem igyekszem benne elhitetni, hogy távolságtartással viszonyulok hősömhöz. Ez az én személyes, szubjektív elbeszélésem Orbán Viktorról, arról az emberről, akit Nagy Imre újratemetésén, a Hősök terén láttam és hallottam életemben először, ahová a Fidesz meghívására érkeztem a Független Diákszövetség (NZS) aktivistáival. Azóta követem őt figyelemmel, és minél tovább teszem ezt, annál érdekesebb személyiségnek látom őt. Azért érdekes, mert nem egyértelmű. Nem fekete-fehér figura.

Számos adottsággal rendelkezik. Látomásos politikus, aki hatékonyan igyekszik véghezvinni nagyszabású elképzeléseit. Van mersze szembe menni a közvéleménnyel. Bátor ember, és tisztában van a politika működésének törvényszerűségeivel. Azon van, hogy visszaállítsa a politika eredeti lényegét, hatóerejét. Megpróbálja átformálni Magyarországot. És ez mély tiszteletet ébreszt. Olyan időkben, amikor a világ politikai vezetőinek többsége lesimított gyurmabábura emlékeztet, és bármit megtesz azért, hogy mindenkinek megfeleljen, és ne kelljen semmilyen nehéz döntést meghoznia, Orbán hús-vér vezetőként viselkedik, aki nem riad vissza a döntésektől. A nagyon nehéz döntésektől sem. Nincs kétségem afelől, hogy napjainkban, 2013 májusában, amikor e sorokat írom, ő az egyik legérdekesebb – ha ugyan nem az egyetlen igazán érdekes – politikus Európában.

Nem viszonyulok azonban kritika nélkül Orbánhoz és tevékenységéhez. Olyan vezetőről van szó, aki használja a politika minden nemes, de brutális eszközét is. Nem ritkán populistaként viselkedik. Nem törekszik arra, hogy betemesse az Önök szép országát megosztó mély árkokat. Harcolt a média nagyobb pluralizmusáért, de nem a függetlenségéért. Kormányzása alatt a Fideszhez közel álló üzletemberek nyerik a közbeszerzési pályázatokat, és minden létező állami posztot a Fidesz emberei vagy ismerőseik foglalnak el. Orbán kezében óriási hatalom összpontosul – talán túlságosan is nagy. És nem szívesen osztozik rajta. Ez rendkívül kockázatos.

Ugyanakkor szinte az egész világból azzal vádolják, hogy megsérti a demokráciát, holott egyetlen alapelemét sem sérti meg. Mi több, úgy vélem, éppen hogy a demokrácia lényegét hozza vissza.

Orbán azt teszi, amit az őt támogató állampolgárok várnak tőle, nem akar megfelelni sem a brüsszeli bürokrácia, sem az üzleti világ, sem a média elvárásainak. Mert nem a hivatalnokok és újságírók választották meg a Fideszt, hanem a magyar szavazók. Hogy néha azért mellényúl? Nos, csak az nem hibázik, aki nem tesz semmit.

Ennek a könyvnek a megírása hatalmas kaland volt számomra. Nemcsak Orbán Viktort ismertem meg, hanem magyarok tucatjait, ha ugyan nem százait is. A jelenlegi miniszterelnök számos hívével és ellenfelével volt szerencsém elbeszélgetni. Mindkét társaságban sok rokonszenves és rendes embert ismertem meg. Nagy kár, hogy a magyar társadalom ennyire megosztott, és hogy olyan magasra csapnak a politikai háború hullámai a Duna mentén.

Szívem a vitázó felek egyike felé húz, ami bizonyára világosan érzékelhető e könyvben, de a bírálók között is számos olyan emberrel volt dolgom, akiket tisztelek, és akiknek hálával tartozom a nekem szentelt idejükért.

Ezt a könyvet eredetileg lengyelek számára írtam. El szerettem volna magyarázni honfitársaimnak, kicsoda is Orbán Viktor, miképpen fest Magyarország, milyen sajátosságok jellemzik a magyar történelmet és az ország jelenlegi sorsát. Kérem a magyar olvasók megértését: sok olyan dologgal találkoznak ebben a könyvben, amelyek az Önök számára nyilvánvalóak, ám a lengyel olvasó szemében újdonságként tűnnek fel.

Lengyelországban ez a könyv igen nagy érdeklődést váltott ki. Számos recenzió született, mind az Orbánt jóindulattal kezelő sajtóban, mind a vele szemben ellenséges orgánumokban. A könyvbemutatókra Lengyelország-szerte sokan eljöttek. Ez is arról tanúskodik, hogy milyen élénk érdeklődést vált ki mindaz, amit Orbán Viktor cselekszik, és hogy milyen mértékben érdekli a lengyeleket magyar barátaik sorsa. Nem mindennapi jelenség, hogy még mindig mennyire érzékelhető nemzeteink egymás iránt táplált nagy rokonszenve, és nem csak a „jobb” oldalon. Éreztem ezt Magyarországon, elbeszélésemhez gyűjtögetve az anyagokat, és Lengyelországban is, a már elkészült könyv népszerűsítése alkalmával.

Amikor 1989-ben Budapesten voltam az antikommunista NZS igen fiatal aktivistájaként, az egyívású fideszes barátainkkal együtt kiabáltuk, hogy éljen a „Lengyel–Magyar szolidaritás!”. És ez a jelszó, szerencsére, továbbra is aktuális.

Igor Janke

A könyvet feleségemnek, Bognának
és fiaimnak, Anteknek és Franeknek ajánlom

Bevezető

Harcról, posztkommunizmusról és egy nagyon hosszú westernről, amelyet akár tizenötször is meg lehet nézni

„B..sza meg, azért ez már sok!” – káromkodta el magát Adam Michnik a budapesti Hősök terén összegyűlt magyarok tömegében. 1989. június 16. Volt. Hét ágra sütött a nap. Több százezer ember a téren, milliók a tévék előtt. A fejek fölött piros-fehér-zöld zászlók lobogtak, kivágott vagy kiégetett lyukkal a közepükön. Nagy Imre ünnepélyes újratemetésén a 26 éves Orbán Viktor, a Fidesz fiatal vezetője arra szólította fel a szovjet csapatokat, hogy hagyják el az országot. Mint idővel kiderült, életének legfontosabb beszédét mondta el. Az ünnepséget közvetítette az állami televízió. Orbán beszédét is.

A magyarok beleborzongtak a fiatal diák merész szavaiba. Csehszlovákiában még a kommunisták voltak hatalmon, Bukarestben erősen tartotta magát Ceauşescu rezsimje. Csak Lengyelországban folytak már a kerekasztal-tárgyalások. De ilyen messzire még a lengyel radikálisok sem merészeltek elmenni követeléseikben. Orbán olyan dolgokat mondott, amelyek aláásták a rendszert. A magyarok azonnal megszerették közvetlen hangvétele miatt. Kimondta azt, amiről rengetegen álmodtak. Budapest utcáin lelkes hangulat lett úrrá.

Mindig határozott volt. Radikális. Mindig néhány lépéssel mások előtt járt. Mindig távoli célok lebegtek a szeme előtt. Bárki is emlékszik rá a régebbi vagy a későbbi évekből, elismeri: kivételesen kemény, dolgos és következetes fickóval van dolgunk.

Egy srác egy szerény, faluvégi házból. Gyermekkorától fogva harcolnia kellett. Mindent önerejéből ért el. Pontosan tudja, mibe kerülnek az egyes lépések, tudja, mennyit kell dolgozni azért, hogy egyről a kettőre jusson az ember, mennyit kell tanulnia, hogy elérjen valamit. Többet kellett dolgoznia, és többet is tanulnia, mint másoknak. És szépen, sorban legyőzött mindenkit.

Csupa indulat belül, de kívülről ez nem látszik. Ha kell, elbűvölő, laza és vicces. Ha kell, brutális és hideg. Pokolian intelligens. Kemény elvárásokat támaszt. A mindennapokban normális, kedves, udvarias. Remek cimbora, jókat lehet vele dumálni, rokonszenves pasas. De játszani is képes az emberekkel, oly módon sakkozva velük, hogy ne veszélyeztessék a pozícióit. Ügyel arra, hogy minden érdemi döntés az ő kezében legyen.

Tudja, hogyan lehet felépíteni egy hűséges csapatot. Néhány fős csoporttal kezdte. Huszonöt év elmúltával Közép-Európa legnagyobb és legjobban szervezett pártját irányítja. Jelentős hatalma van. „A formális hatalma óriási. A nem formális: még nagyobb” – mondja egyik munkatársa. Maga alá rendel mindent és mindenkit. Feltétlen lojalitást vár el, és ki is tudja azt kényszeríteni.

Vállalja a konfliktusokat, és habozás nélkül gerjeszti is azokat, ha az általa kitűzött cél ezt követeli meg. Nem kerüli a harcot. Sokan azt állítják, hogy egyenesen szeret harcolni. „Ha választhat, hogy a kilincset lenyomva nyisson ki egy ajtót, vagy törje be, Viktor inkább betöri” – mondja egyik barátja. Számos ellensége van. Halálos ellensége. Nehéz olyan politikust találni, aki nála nagyobb indulatokat képes kiváltani. Milliók imádják, de százezrek szívből gyűlölik.

Amikor kesztyűt dobott a Szovjetuniónak, elemében volt. Amikor az egész magyar posztkommunista apparátussal, a fanyalgó baloldali médiumokkal kell gyürkőznie, akkor érzi, hogy vitorláiba kapott a szél. Ha szembefordul vele csaknem az egész Európai Unió, azt értelmes kihívásnak tartja. Húsz év alatt megtanulta használni a legkülönfélébb politikai eszközöket. Tud felelős államférfiként viselkedni, de fűt-fát ígérő populistaként is. Egyik nap Brüsszelben az európai egységről szónokol, másnap Budapesten arról beszél, hogy Magyarországot idegen erők igyekeznek gyarmatosítani. Képes teljes fordulatot venni. Egykor radikális, egyházellenes, a szabadpiacban hívő liberális volt. Ma istenfélő, az állami beavatkozás szükségességéről értekezik a nyilvánosság előtt, és arról, hogy a neoliberális kísérlet megbukott.

Van meggyőzőereje. Kitűnő szónok. Remekül kitapintja az emberek hangulatát. Ha úgy érzi, igaza van, semmi sem téríti el a céljától. Fáradhatatlan a meggyőzésben. Az érvelésben is.

A nehéz helyzetek csak még inkább motiválják. A sikertelenségekből okul. Nem minden általa alkalmazott módszer tiszta és nemes. Kezdettől fogva jól felismerte a politika lényegét. Úgy kezeli, mint egy szakmát. Tisztában van azzal, hogy nyerni csak úgy lehet, ha nagy célokat tűz ki az ember. Hogy kell hozzá ideológia és program. De mindez nem elég. Legalább olyan fontos a pénz, a pártstruktúra, a lojális aktivisták és a média jóindulata. Az ideológián és a programon épp olyan erővel dolgozik, mint a párt pénzügyi hátterének megteremtésén és a média fölötti befolyás kialakításán. Intézményeket hív életre, és szakértőket toboroz. Amikor hatalmon van, a pártjával kapcsolatban álló cégek nyerik az állami közbeszerzések többségét. Hogy kiegyenlítse a szocialisták gazdasági befolyását, új oligarchikus összefonódások szálait szövögeti. A hosszú éveken át ellene dolgozó posztkommunista média túlsúlyával szemben olyan médiumokat hoz létre, amelyek teljes mértékben az ő pártjától függenek. Kitűzött célja elérése érdekében cseppet sem válogat az eszközökben.

Magabiztos. Ez, amint egyik régi iskolatársa mondja, még azon is látszik, ahogyan jár. „Mindig jellegzetes módon lépked. Hiába megy át a szobán zokniban, olyan, mintha bakancsban járna”.

Orbán több mint húsz éve áll a pártja élén. Nincs ma Európában olyan politikus, aki ennyi ideig fenn tudott volna maradni a csúcson, annak ellenére, hogy útközben kénytelen volt drámai fordulatokat és vereségeket is elkönyvelni. Megy előre, mint a faltörő kos.

A politikán kívül még két dolog fontos igazán az életében. Az első a család: felesége, Lévai Anikó és az öt gyerek. Ez a mentsvára. Magyarország miniszterelnökének otthon nincs dolgozószobája, de még íróasztala sem. Otthon nincs helye a politikának. Csak normális élet van.

A másik a foci. Orbán egész életében focizott. Kamaszkorában nagy labdarúgó-karrierről álmodozott. Ma újra fel szeretné emelni a magyar futballt.

E könyv megírásához készülődve egy alapvető kérdésen morfondíroztam: mi vezérli Orbán Viktort? Miről kell, hogy szóljon ez a történet? A hatalomért vívott harcról? De hiszen Orbán egész élete másról sem szól, mint a hatalommal vagy a hatalomért, vagy annak megtartásáért vívott harcról. Ugyanakkor egy ilyen megközelítés túl egyszerű lenne. Igaz: Orbán a harc embere. Imád gólokat lőni, lehengerelni az ellenfelet. Csatár, támadójátékos a pályán, a választási küzdelemben, a mindennapi politikában. Ám, ellentétben számos más, általam ismert politikussal, az ő célja nem csak a hatalom maga.

Orbán közéleti tevékenységének kezdeteitől fogva látható, hogy az ő esetében valami többről van szó, mint pusztán arról, hogy a többiek fölé kerekedjék. Mindig világos céljai voltak. Megdönteni a kommunizmust. Felszámolni a posztkommunizmust. Talpra állítani Magyarországot. Újjáteremteni a kommunisták által szétvert középosztályt. Visszaadni a magyaroknak történelmi tudatukat és büszkeségüket. Felépíteni egy erős, szuverén országot. Mindent, amit művel, e céloknak rendel alá.

Ez a könyv a kommunizmussal folytatott harcról is szól. A kommunizmusról, amelyet előbb meg kellett dönteni, aztán kigyomlálni a maradékait, amelyekkel még mindig minden tele van: a gazdaság, az iskolák, az egyetemek, az egészségügy, a bíróságok, a teljes állami intézményrendszer. És az emberek agya. Orbán útja egy olyan srácé, aki rájött, mi a rossz az őt körülvevő világban, merre található a világban a rossz, és aki eltökélte, hogy legyőzi azt.

Kéri László, Orbán egykori professzora mesélte nekem, hogy Viktor kedvenc filmje egy csaknem háromórás spagettiwestern, a Volt egyszer egy Vadnyugat. „Tizenötször látta, el tudod képzelni? Egy ilyen hosszú, unalmas filmet, érted, tizenötször?!”

Amikor először találkoztam Orbán Viktorral, megkérdeztem tőle, igaz-e, hogy ennyiszer látta Sergio Leone filmjét. „Legalább tizenötször…” – mosolyodott el. Mi az, ami annyira megragadta ebben a filmben? „Minden. Hősies történet. Eleinte reménytelennek tűnik a helyzet. Éjjel és nappal csak az akadályok, semmi sem sikerül. Ahhoz, hogy az ember jó legyen, és győzzön, nem elég, ha tud lőni, és képes rendesen odacsapni az öklét, az eszét is használnia kell, és nem lehet tőle idegen a nagylelkűség. Ez nagyon fontos. Meg kell értened az ellenségeidet, rá kell jönnöd, mi vezérli őket igazán, és végül, amikor élükre állnak a dolgok, ne riadj vissza a harctól, támadj, és győzz!”

Sergio Leone filmje – Henry Fonda, Charles Bronson és Claudia Cardinale főszereplésével – drámai pillanattal kezdődik. Gonosz emberek kiirtják egy asszony egész családját. Az asszony New Orleansból nyugatra utazik, hogy az épülő vasút mellett létrejövő kisváros közelében megvásárolt farmon gazdálkodjon a férjével. Van egy darabka földjük, a férj házat épített rá, bíznak a szorgalmukban, a két kezük erejében, hogy sikerül boldog, szerencsés családi életet kialakítaniuk. Afféle középosztálybeli emberek lehetnének idővel. A vasúttársaság fillérekért akarja kikényszeríteni, hogy adják el nekik a farmot, amire nem hajlandóak. Gonosz embereket küldenek rájuk, akik kiirtják az egész családot, csak az asszony menekül meg.

Ez a csupa jelképes elemből építkező film egyszerű elbeszélés a jó és a rossz harcáról, a bosszúról és a céltudatosságról. Charles Bronson úgy bukkan fel benne, mint aki a semmiből érkezik. Nem tudni, kicsoda, honnan jön, csak annyi biztos, hogy villámgyorsan és pontosan lő, és hogy valamiféle elszámolnivalója van a legfőbb gengszterrel, aki végzett az említett asszony családjával. Bronson az egész film alatt azon van, hogy megtalálja a módját, miként kaphatná el a banditát, hogy kihívhassa párbajra. Az utolsó jelenetek egyikében megtudjuk, hogy amikor kisfiú volt, ugyanez a gazember kínozta és gyilkolta meg a bátyját, aminek ő szemtanúja volt. Egész életét annak szentelte, hogy leszámoljon a gonoszsággal. Végül eléri a célját: tiszta párbajban végez a gonosztevővel. Igazság tétetik. A világ visszazökken a normális kerékvágásba. Az asszony rendbe hozza a házat, körülötte pedig fejlődésnek indul a mind tehetősebbé váló város.

Talán semmi sem mond el annyit a Fidesz vezetőjéről, mint az, hogy tizenötször nézte meg ezt a filmet. Nála a politika olyan, mint a western. Orbán Viktor nem angyal. Inkább egy harcoló cowboy. Támadójátékos, aki folyvást előre tör. Teljes erejéből.

Meghalni a csapatért

Arról, hogy Magyarország miniszterelnöke hogyan futballozott rendszerszerűen egy falusi labdarúgócsapatban, hogyan figyeli fontos ülések alatt is a Bajnokok Ligája eredményeit, és hogyan építette fel a labdarúgó-akadémiát a saját háza mellett. A futball nélkül ugyanis nem lehet megérteni, ki is az az Orbán Viktor

„Elnök úr, passzolj, elnök úr, balra add le!” – kiáltozzák felcsúti csapattársai Magyarország miniszterelnökének, amikor együtt játszanak a falusi pályán. Az „elnök úr” szóösszetétel félig komolyan, tiszteletteljesen, félig tréfásan hangzik. Az elnök alatt itt a Fidesz elnökét kell érteni. „Viktor, ma gyönge vagy!” – néha ilyesmit is kiabálnak.

A magyar miniszterelnök heti két-három alkalommal, korán reggel vagy késő este szokott edzeni a Budapesttől 46 kilométernyire fekvő, Felcsút nevű csendes kis falu egyik focipályáján. Felcsúton töltötte gyermekkora egy részét, és van itt egy háza. „Szorgalmas, de rengeteg elfoglaltsága miatt az utóbbi időben nagyon kevés ideje jut edzeni” – panaszkodik Takács Mihály, Orbán személyi edzője. (A média nem is mulasztja el kritizálni a hízásnak indult miniszterelnököt.) Általában normális futballtréninget tartanak kettesben: futás, kardiogyakorlatok, labdavezetés. Időnként mérkőzést is játszanak a csapattagokkal. Orbán nagyon kemény játékos. Mobilizálja a többieket: „Előre, gyerünk, támadni!”. Szereti irányítani a játékot.

A faluban egyszerűen csak Viktornak hívják. A Felcsútiak nagyon büszkék rá, de úgy kezelik, mint bármelyik szomszédot. „Normálisan viselkedik, nem gőgös, ugyanolyan szerény sportoló, mint volt” – mondják róla. „Viktor az Viktor, gyerekkora óta ismerjük, idevalósi.” Amikor Felcsútra jön, szóba se kerül a politika. A fociról, az ismerősökről, a családról beszélgetnek. „Az a Viktor, aki lejön ide, nem ugyanaz, mint akit a tévében látni. Normális pasas. Olyan, mint közülünk bárki” – vélekednek a falubeliek.

Nem olyan rég történt, hogy az ötödosztályban játszó Felcsúti csapat egyik mérkőzése előtt a játékosok az öltözőben készülődtek. Orbán valaki másnak a helyére ült le. Az illető némi késéssel megérkezett, odament hozzá, és közölte vele: „Ez itt az én helyem”. „Áá, sorry” – válaszolta a miniszterelnök, és átült a helyére. Egy másik történet: „Még mielőtt másodszor lett miniszterelnök, egy olyan faluba mentünk játszani, ahol nem volt öltöző. Megyek a parkolóban az egyik autó mellett, hát látom, hogy Orbán egy szál gatyában éppen átöltözik ott, az utcán. Ahogy a többiek.”

Orbán Viktorból már nem lesz futballsztár. De lehet, hogy a fia, Gáspár majd megvalósítja apja álmait. A húszéves, barna hajú fiatalember focista lett, nemrég mutatkozott be a Videoton második, NB II-es csapatában. Felcsúton, a futballpálya mellett találkozom vele. „Könyvet írok édesapádról.” „Nagyszerű, szívesen elolvasom majd” – válaszolja udvariasan. A Videoton piros-kék mezét viseli magán. „Elbeszélgethetnénk, szeretném megtudni, mit jelent nektek a labdarúgás” – mondom. „Szívesen, de elnézést, most muszáj a pályára mennem.” Ülök a lelátón Szöllősi Györggyel, a FourFourTwo futballmagazin főszerkesztőjével, aki maga is felcsúti lakos, és a Puskás Akadémia sajtófőnöke: „Gáspár nagyon kedves fiú, de nincs nála esélyed. Nem hajlandó senkinek sem interjút adni. Tudja, hogy mindenki az apja miatt érdeklődik iránta, ő viszont maga akarja fölépíteni saját magát.” Orbán Gáspár kerüli a médiát. Meg akarja mutatni a világnak, hogy tud gólt rúgni. Édesapja rendkívül büszke rá.

Ha azt mondjuk, hogy Orbán Viktor lelkesedik a fociért, nem mondtunk eleget. A labdarúgás a miniszterelnök második élete. „A politikai életben összeszakadhat ég és föld, Viktor megőrzi a nyugalmát, ám amikor a sportolóink küzdenek, kitörnek belőle az érzelmek” – meséli valaki, aki nagyon közel áll Orbánhoz. Ezt a véleményt erősíti mindenki, aki valaha is volt vele stadionban, vagy esetleg csak tévén nézett vele meccset. Amikor a játékosok a pályán szaladgálnak, nem képes megülni egy helyben. Dühöng, kommentál, semmi másról nem lehet vele olyankor beszélni. „Nemrég együtt néztük a Real Madrid–FC Barcelona meccset. Minden játékosról megvolt a véleménye” – meséli egyik barátja. Amikor Orbán munkatársai a miniszterelnökkel való találkozómat intézték, előre figyelmeztettek: ha esetleg meccsre mennél vele, meg ne próbálj a futballon kívül bármit is szóba hozni! A legjobban teszed, ha egyáltalán meg sem szólalsz.

Orbán Viktor szereti a futballt, szereti Magyarországot, és szereti a politikát. És ez a három dolog szorosan összefügg. Tudja, hogy a futball nem csupán játék, hanem a magyarok lelki szükséglete. Meggyőződése, hogy a labdarúgás az egyik leghatékonyabb tényező, amely hozzájárulhat a magyar társadalom erejének megújulásához. Ahhoz, hogy újjáépüljön, egészséges, dinamikus, vállalkozó kedvű társadalom legyen belőle. Orbán álma egy erős állam, erős magyar futball, erős, magabiztos, eredményeire és labdarúgóira büszke társadalom felépítése. A futballt azért is szereti, mert stratégiai játék. Meg lehet tervezni, elő lehet készíteni a taktikát. Érzelmeket kavar, van esély a győzelemre, a nagy örömre csakúgy, mint a vereség okozta elkeseredésre. Hitet, elszántságot, gondolkodást és kemény munkát követel. Mindazt, amit Orbán szeret. A pályán is, a politikában is csatár vagy támadó középpályás.

Részlet az ificsapat játékosainak edzői értékeléséből

Viktor mindig is lelkesedett a fociért. Kisfiúként, amikor még a Felcsúttal szomszédos Alcsútdobozon laktak, nagyon erősen kötődött Mihály nevű nagyapjához. Manapság számos legenda kezd szövődni kapcsolatuk köré. A nagyapa adta át unokájának a legfontosabb értékeket. Ő maga harcos, kemény, vallásos, határozott alapelvek szerint élő ember volt. Mint amilyen Viktor is lett később. Bizonyára sok igazság van ebben. De van ennél banálisabb magyarázat is. Orbánék a nagyszülőkkel együtt laktak egy nem túl nagy házban, Viktor pedig nagyapja szobájában tartózkodott a legtöbbet. Vajon azért, mert hallgatta a nagyapa hősies, hazafias történeteit, vagy inkább azért, mert ott volt a televízió, amelyen meccseket nézhetett, ki tudja?

Gyerekkorában focizott, ahol csak tudott. A középiskolában ő volt az egyik legjobb játékos. „Szabadidőm kilencven százalékát focizással töltöttem. A többi tíz maradt a lányokra. Más dolgokra már alig jutott időm” – mesélte Orbán Viktor, amikor egy Duna-parti vendéglőben ebédeltünk. A lányokat emlegetve elmosolyodik, ám amikor a futballról beszél, halálosan komollyá válik.

Ha elcsavargott, azért tette, hogy focizhasson. A labda mindig harcban állt nála a tanulással, a munkával, a politikával és a családdal. Mindennel. Amikor katona volt, és meg akart nézni valamilyen meccset, elrejtőzött valahol a körletben, vagy egyszerűen lelépett néhány órára. Ezért aztán büntetés várt rá, beleértve a fogdát is. A foci azonban mindennél fontosabb volt.

Az egyetemen belevetette magát a közösségi és a politikai életbe. Ám a politika, a bor és a lányok mellett továbbra is a foci volt számára a legfontosabb. Azonnal beállt egy kispályás csapatba, amilyenből akkor több száz is volt Budapesten. Ezek a kis létszámú csapatok nagyon népszerűek voltak Magyarországon. Rendszeresen játszott az egyetemi bajnokság mérkőzésein, de továbbra is focizott valamelyik nagypályás klubban. Először a Felcsút SE-ben, aztán a székesfehérvári MÁV Előrében, végül pedig Budapesten, az Erdért csapatában. Mindig nagyon sok időt szentelt az edzésekre. Iskolás korában is, az egyetemen, majd politikusként is.

Orbán Viktor első miniszterelnöksége alatt sem hagyta abba a focizást, a felcsúti csapat igazolt játékosa lett. Leggyakrabban a középcsatár posztját töltötte be. „A pályán is olyan, mint az életben. Kemény. És folyton irányít. Ott is szeret főnök lenni” – mondja Borókai Gábor, aki 1998 és 2002 között a Fidesz-kormány szóvivője volt. A képen látható Viktor a magyar válogatott mezét viseli a parlamenti csapat tagjaként, a Felcsút SE-ben a kettes számú mez volt az övé

1989-ben a budapesti Erdért sportegyesületben volt középcsatár. Az edzésekről sosem hiányzott, de egy júniusi napon arra kérte edzőjét, hogy engedje őt el néhány napra. Jakab János szó nélkül rábólintott. Amikor az edző néhány nap múlva az autójával tartott valahova, a bekapcsolt rádióban, legnagyobb megdöbbenésére, játékosa hangjára lett figyelmes. Beszédében éppen a szovjet csapatokat szólította fel Magyarország elhagyására. Jakab ekkor arra gondolt, hogy ez a fiú alighanem hosszabb időre el fog tűnni. Nem tűnt el. Hamarosan visszatért, folytatta a focizást. A két férfi a mai napig jó barátságban van, együtt szoktak meccseket nézni.

Amikor pártelnök lett, kissé nehezebben jutott el az edzésekre, de gyakorlatilag egészen addig, amíg 2010-ben újra át nem vette a kormány vezetését, igazolt labdarúgóként játszott különféle csapatokban. Legtovább az ötödosztálybeli Felcsút SE-ben, faluja csapatában szerepelt. Rendszeresen játszott ebben az egyesületben még akkor is, amikor 1998-tól 2002-ig kormányfő volt. Miniszterelnök lévén, hét közben reggeltől késő estig dolgozott, szombat-vasárnap pedig, ha csak tehette, rohant le Felcsútra az edzésekre és a meccsekre. Felesége, Anikó gyakran panaszkodott emiatt.

2001-ben egyszer elhalasztották a kormányülést, mert csapata a horvátországi Porečbe utazott edzőmérkőzésre. Ha ő maga nem játszik, meccseket néz. Ha erre sincs módja, igyekszik legalább figyelemmel kísérni a találkozók eredményeit. Ha személyesen nem teheti, megkéri erre a munkatársait. „Gyakran faggatott a részletekről. Ki mit csinál, melyik poszton játszik, ki az edző? Nem volt könnyű dolgom. Pedig számos focibajnokságról tudósítottam már. Valóban sokat tudok a labdarúgásról, és tapasztalatom is van benne. De ő többet tud nálam. Ő azon töri a fejét, hogyan kellene változtatni a csapat felállásán, melyik csapatnak milyen taktikát kellene választania” – meséli Borókai Gábor, az első Orbán-kormány szóvivője. Mivel foglalkozott korábban a kormányszóvivő? Sportújságíró volt, a labdarúgás szakértője – Orbán miniszterelnök azt szereti, ha olyan emberek vannak a környezetében, akikkel könnyen szót tud érteni.

Rézbong Kiadó – Aeramentum Könyvek
www.aeramentum.hu
www.facebook.com/IgorJankeHajraMagyarok
A kiadásért felel Kovács Gergely,
a kiadó vezetője.
Megjelent 2013-ban, Budapesten.

Elektronikus előkészítés: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-08-7276-8
© Minden jog fenntartva!

IGOR JANKE Lengyel újságíró, publicista, született 1967-ben. Jelenleg a Szabadság Intézete (Instytut Wolności) független think tank elnöke, a Salon24.pl politikai blogportál vezetője. Korábban a PAP lengyel hírügynökség főszerkesztője, majd a Rzeczpospolita napilap publicisztikai rovatának vezetője, valamint a BBC Lengyel Szekciójának munkatársa volt. Több száz riport, elemzés és interjú szerzője. Élő adásban beszélgetett Barack Obamával, az Egyesült Államok elnökével. Orbán Viktorról szóló könyve páratlan sikert aratott Lengyelországban.

Életrajz napjaink egyik legérdekesebb politikusáról JAN POSPIESZALSKI (GAZETA POLSKA CODZIENNIE)

Bemutatja, milyen nehéz és kanyargós utat járt be Orbán a hatalom megszerzéséig GRZEGORZ WSZOŁEK (SALON24.PL)

Nem lehet belekötni KRZYSZTOF VARGA (GAZETA WYBORCZA)

Westernhez hasonlatos történet (...) A főhős végül minden ellenfelét legyőzi, rendet és jogot teremtve. Olvastatja magát, mint egy kiváló krimi HISTORIA.ORG.PL

Bestseller lehet nemcsak Közép-Európában, hanem az egész kontinensen MARTIN EHL (TOL.ORG)

Nemcsak egy életrajz, hanem annak a „királytükörnek” mondott formája WOJCIECH STANISŁAWSKI (WNAS.PL)

A kemény, olykor cinikus politikus és az ötgyermekes szerető apa története, aki ma egész Európa figyelmét magára vonzza WPOLITYCE.PL

Elbeszélés egy faluvégi apró házból induló fiúról, aki felküzdötte magát a csúcsra HISTORIA.ORG.PL

Egy szuszra elolvastam. Érdemes volt @PawelBlizniuk

Már elolvastam. Figyelemre méltó @paulagocwinska

Janke könyve beszippant (úgy volt, hogy csak pár oldalt olvasok, de már majdnem a végén járok) @nmaliszewski