Libri Kiadó

Budapest

Fordította

Béresi Csilla

© Sophie Kinsella, 2013

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Wedding Night

Transworld Publishers,

A Random House Group Company, London, 2013

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Györke Mária

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-277-0

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Sybellának

Prológus

ARTHUR

Á, ezek a fiatalok! A rohanásukkal, a nyughatatlanságukkal, és hogy mindenre azonnal választ akarnak. Fárasztanak, szegény, űzött teremtések.

Ne jöjjenek vissza, mindig ezt mondom nekik. Ne jöjjenek vissza!

A fiatalság maradjon, ahol hagytuk, ott a helye. Hisz mindent magunkkal vittünk az életútra, amit érdemes volt.

Húsz éve szajkózom ezt, de vajon hallgatnak-e rám? Egy fenét! Itt jön egy újabb delikvens. Fújtatva, zihálva ér fel a szirttetőre. Úgy tippelem, a harmincas évei vége felé járhat. Egészen jól néz ki, a háttérben a kék égbolttal. Amolyan politikusféle. Miért gondolom ezt róla? Lehet éppen filmsztár is.

Nem emlékszem az arcára a régi időkből. Nem mintha ez bármit is jelentene. Újabban a saját fizimiskámra is alig ismerek rá, ha a tükörbe nézek. A fickó közben felméri a terepet, és végigmér engem is, ahogy itt ülök a székemen, a kedvenc olajfám alatt.

– Maga Arthur? – szólít meg minden bevezetés nélkül.

– Eltalálta.

Végigsiklik rajta a pillantásom. Jómódúnak látszik. Drága, márkás pólót visel. Néhány dupla whisky tán kitelik tőle.

– Bizonyára elkélne egy ital – mondom szívélyesen.

Célszerű mielőbb a bárra terelni a beszélgetést.

– Nem kérek – feleli. – Azt szeretném tudni, mi történt.

Elnyomok egy ásítást. Hogy unom ezt! Tudni akarja, mi hogyan volt. Egy újabb bankár, akire rátört a középkorúak válsága, és ezért visszalátogat ifjúsága színterére. A tetthelyre. – Hagyja a francba az egészet! – szólnék rá a legszívesebben. – Forduljon meg! Térjen vissza a felnőttgondjai közé, mert itt aztán nem oldja meg őket.

De hát úgyse hinne nekem. Soha nem hisznek.

– Drága fiam – mondom. – Maga felnőtt időközben. Ez történt.

– Nem – feleli idegesen, és megtörli izzadt homlokát. – Nem érti. Volt okom idejönni. Hallgasson meg! – Néhány lépést tesz felém. Impozánsan magasnak hat az ellenfényben, fess vonásai elszántságot tükröznek. – Volt okom idejönni – mondja újra. – Nem akartam én ebbe belekeveredni, de muszáj. Tudni akarom, hogy egész pontosan mi történt…

1

LOTTIE

Húsz nappal korábban

Vettem neki egy eljegyzési gyűrűt. Hiba volt?

Úgy értem, nem női gyűrű. Sima karika, parányi gyémánttal; az eladó beszélt rá, hogy ezt válasszam. Ha Richard nem kedveli a gyémántot, akár befelé is fordíthatja.

Esetleg fel sem veszi. Az éjjeliszekrényen tartja, a dobozában vagy akárhol.

Vagy vissza is vihetem, hogy több szó ne essék róla. Ami azt illeti, percről percre kevésbé bízom ebben a gyűrűben, csak hát bántott, hogy ő semmit nem kap. A férfiaknak nem éri meg a lánykérés. Meg kell szervezniük a dolgot, letérdelniük a szeretett nő elé, megkérniük a kezét, a tetejében még a gyűrűt is be kell szerezniük. És mit kell nekünk tennünk mindeközben? Egyetlen „igent” ellehelnünk.

Persze nemet is mondhatunk.

Vajon mi az igenek és nemek aránya a hasonló esetekben? Csaknem hangosan kimondtam a kérdést, hogy megosszam Richarddal, de még idejében visszaszívtam. Micsoda hatökör vagyok!

– Bocs, akartál valamit mondani? – pillant fel rám.

– Nem, semmit! – mosolygok. – Csak… nagyszerű az étlap!

Vajon ő megvette-e már a gyűrűt? Az se baj, ha nem. Egyfelől mesésen romantikus lenne, ha megtette volna. Másfelől az is ugyanilyen romantikus lenne, ha együtt választanánk ki.

Ezen a meccsen csak nyerni lehet.

A vizemet kortyolgatom, és bájosan mosolygok rá. Egy folyóra néző sarokasztalnál ülünk. Új étterem ez a Stranden, a Savoytól néhány lépésre. Csupa fekete-fehér márvány, retró csillárokkal és halványszürke, párnázott támlájú székekkel. Visszafogott elegancia. Ideális hely ebéddel egybekötött lánykéréshez. Szolid fehér blúzt vettem fel, amilyen egy leendő arához illik, meg mintás szoknyát. Combfixet is beszereztem, hátha később megpecsételjük az eljegyzésünket. Soha nem viseltem még ilyet, de hát a kezemet sem kérték meg eddig.

Huh, Richard talán még szobát is foglaltatott a Savoyban!

Nem, nem az a hebrencs fajta. Nem kapható nevetséges, túlzó gesztusokra. Egy kellemes ebéd, az igen, a méregdrága hotelszoba azonban kizárt. Tiszteletben tartom, hogy ilyen.

Idegesnek látszik. A kézelőgombjait babrálja, megnézi a mobilját, és a vizet lötyköli a poharában. Ahogy visszanéz rám, miközben minden mozdulatát lesem, elmosolyodik.

– Szóval akkor…

– Szóval akkor…

Mintha valami titkos nyelven beszélnénk, a lényeget kerülgetve. A szalvétámat gyűrögetem, és megigazítom a székemet. Kibírhatatlan ez a várakozás! Miért nem esünk már túl az egészen!

Nem, nem akarok én semmin túlesni. Persze hogy nem. Nem oltás ez, hanem… mi is? Igen, új kezdet. Az első lépés. Mi ketten most nagyszerű kaland elején állunk, mert együtt kívánunk tovább haladni az élet útján. Mert csakis egymással kívánjuk megosztani ezt az utazást. Mert szeretjük egymást.

Máris bepárásodott a szemem. Reménytelen! Napok óta ilyen vagyok, amióta csak kiszagoltam, hogy Richard mire készül.

Kissé nehézkes természet. Úgy értem, jó értelemben, szerethetően. Ami a szívén, az a száján, ő aztán nem játszik velem (hál’ istennek). Irdatlan meglepetésekkel sem bombáz. A legutóbbi születésnapom előtt idejekorán sejtetni engedte, hogy a meglepetés egy utazás lesz, ami kapóra is jött, mert legalább összekészíthettem a neszesszeremet meg pár szükséges holmit.

A végén mégis kifogott rajtam, mert nem a hétvégén ruccantunk ki, ahogy vártam. Az ajándék egy Stroudba szóló vonatjegy volt, amelyet bringafutár szállított az íróasztalomhoz minden előzetes figyelmeztetés nélkül, a hét közepére eső születésnapomon. Mint kiderült, Richard titokban megbeszélte a főnökömmel, hogy kivehetek két szabadnapot. Mikor végre megérkeztem Stroudba, autó röpített tovább az elképzelhető legcsodásabb cotswoldi villába. Ott várt rám, a kandallóban égett a tűz, a lobogó lángnyelvek előtt a padló birkabőr szőnyeggel leterítve. (Mmmm, merem állítani, hogy nincs jobb annál, mint lángok melegénél szexelni. Azt leszámítva, hogy egy ostoba, kipattanó szikra megégette a combomat. Ez azonban csupán elhanyagolható csekélység.)

Ezúttal, amikor Richard ismét célozgatni kezdett, megint nem kifinomult utalásokkal indított. Inkább jókora útjelző táblákkal: Hamarosan meg fogom kérni a kezed. Először kijelölte az ebéd időpontját, amit „különleges alkalomnak” nevezett. Aztán valamiféle „fontos kérdést” emlegetett, sokat sejtetően hunyorogva (természetesen úgy tettem, mintha észre se venném). Később ugratni kezdett azzal, hogy mit szólnék a Finch vezetéknévhez. (Ami azt illeti, csöppet sincs ellenemre. Nem mintha nem hiányozna a Lottie Graveney, de a Mrs. Lottie Finchcsel is tökéletesen elégedett leszek.)

Szinte azt kívántam, ne vágna egyenesen a közepébe, akkor nagyobb lenne a meglepetés. Viszont legalább elmentem egy manikűröshöz.

– Nos, Lottie, döntöttél? – néz rám azzal a meleg mosolyával, mire elszorul a gyomrom.

Egy futó pillanatra azt képzelem, hogy ez már az ünnepélyes leánykérés.

– Izé… – sütöm le a szemem, hogy elrejtsem zavaromat.

Nem kérdés, hogy a válasz „igen”. Egy kirobbanó, boldog igen. Alig hiszem el, hogy itt tartunk. A házasságnál. Akarom mondani, a házasságnál! Abban a három évben, amíg együtt jártunk, szándékosan a legcsekélyebb utalást is kerültem az egybekelésre, elkötelezettségre és minden effélére (gyerekekre, közös lakásra, kanapékra, cserépben nevelt fűszernövényekre). Gyakorlatilag együtt élünk ugyan nála, de megtartottam a lakásomat. Egy pár vagyunk, karácsonykor mégis mindketten hazamegyünk a családunkhoz. Itt tartunk egyelőre.

Úgy egy év után már tudtam, hogy összeillünk. Tudtam, hogy szeretem. Láttam a legjobb formájában (ilyen volt a szülinapi meglepetéskirándulás, meg amikor véletlenül a lábára hajtottam a kocsival, és nem üvöltött rám.) És láttam a legrosszabban is (az istennek sem volt hajlandó megkérdezni az utat, amikor tönkrement a GPS-ünk. Hat óra alatt jutottunk el Norfolkba). Ennek ellenére vele akartam maradni. Értettem őt. Nem az a felvágós fajta. Az én Richardom kimért és meggondolt. Néha azt hinnéd, hogy oda se hallgat, de azután hirtelen megélénkül, és akkor rájössz, hogy végig figyelt. Akár egy oroszlán, amelyik ugyan félálomban hever egy fa alatt, mégis ugrásra kész. Míg én inkább gazellára hajazok, ahogy körbeugrálom. Kiegészítjük egymást, a Természet rendelése szerint.

(Nem a tápláléklánc részeként persze, hanem átvitt értelemben.)

Szóval úgy egy év után tudtam már, hogy ő az igazi. Ugyanakkor azt is tudtam, hogy elég egy rossz húzás, és mindennek vége. Tapasztalatom szerint a „házasság” szó úgy hat a párkapcsolatokra, akár egy enzim az életjelenségekre: a legkülönfélébb reakciókat váltja ki, jobbára a bomlasztó fajtából.

Hisz mi történt Jamie-vel is, az első komoly udvarlómmal? Négy éve jártunk együtt, amikor történetesen kiszaladt a számon, hogy a szüleim is ebben az életkorban házasodtak össze (apám huszonhat volt, anyám huszonhárom). Ennyi elég is volt. Egyetlen mondat. Jamie beijedt, és kijelentette, hogy szüneteltetnünk kellene a kapcsolatunkat. Miért is? Addig jól kijöttünk egymással. A napnál világosabb volt, hogy a „házasság” említésétől törte ki a frász. Annyira rettegett ettől, hogy többé látni se akart, nehogy még egyszer kiejtsem a félelmetes szót.

Mielőtt a „szünet” véget ért volna, már egy vörös hajú csajjal járt. Amit nem bántam, mert akkorra megismertem Seamust, a szexi, dallamos ír kiejtésével. Fogalmam sincs, vele mi siklott félre. Őrült, szenvedélyes szerelem volt, amely egy teljes évig tartott… hajnalok hajnaláig kúrtunk, és az egész világ elsüllyedt körülöttünk… aztán egyszer csak azon kaptuk magunkat, hogy kúrás helyett minden áldott este összeveszünk. A nap végére rendszerint teljesen lefárasztottuk egymást. Félelmetes volt! Az a sok hiábavaló szövegelés arról, hogy hová tartunk, meg hogy mit akarunk ettől a kapcsolattól. Kihúztuk még egy évig, de így, visszatekintve ez a második év nyomorúságos fekete pacának tűnik az életemben.

Ott volt aztán Julian. Ez a szerelem is két évig tartott, noha soha nem működött igazán. Még csak nem is hasonlított valódi kapcsolatra. Azt hiszem, mindkettőnket lekötött a munkánk. Én akkor álltam munkába a Blay Gyógyszergyárnál, és folyton úton voltam. Ő meg egy könyvelőcégnél várt az előléptetésére. Abban sem vagyok biztos, hogy szakítottunk a szó szoros értelmében… egyszerűen csak elsodródtunk egymástól. Néha most is összefutunk… barátként… és máig nem tudjuk igazán, mit rontottunk el. Még randira is hívott úgy egy éve, én azonban kerek perec megmondtam, hogy járok valakivel és boldog vagyok. Ez a valaki Richard volt. Akit tiszta szívből szeretek. Aki most szemben ül velem, (remélhetőleg) gyűrűvel a zsebében.

Határozottan jobban néz ki, mint bármelyik korábbi fiúm. (Lehet, hogy elfogult vagyok, de szerintem irtó jóképű). Alaposan megdolgozik a pénzéért mint médiaelemző, mégsem a munka megszállottja. Nem olyan tehetős, mint Julian, de hát kit érdekel? Energikus, szellemes, és a harsány, öblös nevetése mindig jókedvre derít, bármilyen is a hangulatom. Százszorszépnek nevez, mert egyszer egy kiránduláson koszorút fontam neki ebből a virágból. Hamar kijön a sodrából, de ezzel sincs semmi baj. Senki nem tökéletes. A kapcsolatunkra visszatekintve sehol nem látok fekete pacát, mint Seamusnél, vagy tátongó ürességet, mint Juliennél. Leginkább egy giccses videoklipet látok, kék égbolttal és mosolyokkal. Boldog pillanatokkal, közelséggel és sok-sok nevetéssel.

És most értünk e videomontázs tetőpontjára, amikor elém térdel, nagy levegőt vesz, és…

Helyette is izgulok, hogy minden fantasztikusan sikerüljön. El akarom mondani a gyerekeimnek, hogy az apjuk ellenállhatatlan volt, amikor megkérte a kezem.

A gyerekeink. A közös otthonunk és a közös életünk.

Ahogy ezen jártatom az agyam, nagy kő esik le a szívemről. Készen állok az elkövetkezőkre. Harminchárom éves vagyok, készen állok hát. Egész felnőtt életemben igyekeztem távol tartani magamtól a házasság kérdését. Akárcsak a barátaim. Mintha rendőrségi kordon venné körül ezt az egész témát: tilos a bemenet. Az ember a közelébe sem merészkedik, ám ha mégis, úgyis elbaltáz mindent, a fiúja meg dobja.

Most azonban nincs mitől tartanom. Szinte tapintani lehet a kettőnk között, az asztal fölött áramló szeretethullámokat. A legszívesebben megragadnám Richard kezét, vagy köré fonnám a karomat. Hisz olyan csodálatos, nagyszerű ember! Én meg annyira szerencsés vagyok! Negyven év múlva, mikor mindketten ráncos, ősz öregemberek leszünk, talán kéz a kézben végigmegyünk a Stranden, és felidézzük a mai napot, hálát adva az égnek, hogy megtaláltuk egymást. Elvégre mennyi esélyünk volt erre, ebben az idegenektől nyüzsgő világban? Az igaz szerelem rettentően ritka! Kész csoda, hogy…

Istenem, még elsírom itt magam…

– Lottie? – figyel fel Richard a könnyeimre. – Hé, én édes Százszorszépem! Jól vagy? Mi a baj?

Noha vele sokkal őszintébb voltam, mint bármelyik fiúmmal, talán nem lenne túl jó ötlet, ha most kikotyognám minden gondolatomat. Fliss, a nővérem szerint hollywoodi színekben látom a világot, ezért észben kell tartanom, hogy mások nem hallják meg a hegedűk andalító szólamát.

– Ne haragudj! – törlöm meg a szemem. – Semmi bajom, csak olyan jó lenne, ha nem kellene elmenned.

Holnap ugyanis elrepül San Franciscóba, vállalati kiküldetésre. Három hónap az egész – noha rosszabb is lehet még –, nekem azonban iszonyatosan hiányozni fog. Valójában egyedül az esküvő tervezésének gondolata teszi kibírhatóvá a távollétét.

– Édesem, ne sírj! Nem tudom elviselni! – Kinyúl és megfogja a kezemet. – Mindennap skype-olunk majd.

– Tudom – viszonzom a szorítását. – Felkészültem rá.

– Bár számításba kell venned, hogy az irodában mindenki hallani fogja, amit mondasz, a főnökömet is beleértve.

Csupán a szeme alig észrevehető villanása árulja el, hogy ugrat. Mikor a legutóbb távol járt, és skype-oltunk, tanácsokat kezdtem osztogatni neki, hogy hogyan bánjon a szörnyeteg főnökével, elfeledkezve arról, hogy az iroda egyetlen közös térben van, és a szörnyeteg főnök bármely pillanatban felbukkanhat (szerencsére nem tette).

– Kösz a jó tanácsot – vonom meg a vállam, szintén pléhpofával.

– Ráadásul látnak is. Ezért ajánlom, ne legyél anyaszült meztelen.

– Odáig azért nem megyek el – nyugtatom meg. – Talán megteszi egy áttetsző melltartó és bugyi is. Minden feltűnés nélkül.

Richard elvigyorodik, és még szorosabban fogja a kezem.

– Szeretlek!

Ezt halkan, melegen, lágyan mondja. Soha nem tudnék ráunni erre a hangra.

– Én is.

– Valójában, van valami, Lottie, amit meg kell tőled kérdeznem… – köszörüli meg a torkát.

A szívem majd kiugrik a helyéből. Arcomra fagy a mosoly a feszült várakozástól, a gondolataim vad táncot járnak. Nagy ég, most mondja ki… Ami az egész életemet megváltoztatja… Koncentrálj, Lottie, éld át a pillanat varázsát… A francba! Mi van a lábammal?

Rémülten nézek le a lábszáramra.

Bárki találta is ki a combfixet, hétpróbás gazember, és pokolra való, mivel az egyik nem maradt a helyén. Lecsúszott az átkozott a térdemre, s a tapadásbiztos műanyag pánt most valahol a vádlim körül lifeg. Förtelmes látvány!

Richard nem kérheti meg a kezemet ilyen állapotban! Nem éghetek, mint a rongy egész hátralévő életemben, arra gondolva: micsoda romantikus pillanat volt, már a harisnyát leszámítva.

– Bocs, Richard – szakítom félbe. – Egyetlen percet kérek.

Óvatosan lenyúlok, és felrántom a combfixet… hanem a vékony anyag elszakad a kezemben. Remek! Mostantól leffegő műanyag, plusz nejlonfoszlányok ékesítik a lábamat. Hihetetlen, hogy holmi harisnyagondok tegyék tönkre a lánykérés nagy pillanatát! Jobban tettem volna, ha pucér lábbal jövök ide.

– Minden rendben? – Richard kissé tanácstalannak látszik, mikor előkerülök az asztal alól.

– Ki kell mennem a mosdóba – motyogom. – Igazán nagyon sajnálom! Nem függeszthetjük fel ezt a dolgot… csupán egyetlen másodpercre?

– Jól vagy?

– Igen. – Pipacspiros vagyok zavaromban. – Csak egy ruhadarabom mondta fel a szolgálatot. Nem akarom, hogy lásd. Volnál szíves félrenézni?

Richard engedelmesen elfordítja a fejét. Hátralököm a székemet, és sietve átvágok az éttermen, nem törődve a többi vendég bámész tekintetével. Nincs mit tenni, a vak is láthatja, hogy lecsúszott a harisnyám.

Feltépem a női mosdó ajtaját, lerángatom a cipőm és a hülye combfixet, aztán dobogó szívvel megnézem magam a tükörben. Magam is nehezen hiszem el, hogy lánykérés közben fojtottam Richardba a szót.

Úgy érzem, mintha megállt volna az idő, akár egy sci-fi filmben. Richard aggódva lesi a válaszomat, én azonban egy örökkévalóságig gondolkodhatom, hozzámenjek-e vagy sem.

Amire persze semmi szükségem, mert naná, hogy igent mondok.

Egy szőke csaj fordul felém, gyönggyel kivarrt pánt a hajában, a kezében ajakceruza. Gondolom, kissé furán festhetek, ahogy itt állok mozdulatlanul, kezemben a cipőmmel és a harisnyámmal.

– Ott a szemétkosár – int a mondott irányba. – Jól vagy?

– Igen, köszönöm. – Hirtelen szükségét érzem, hogy megosszam vele a pillanat nagyszerűségét. – A barátom most kéri meg a kezemet! Épp a közepénél tartunk.

– Hűha!

A tükör előtt tollászkodó nők mind rám merednek.

– Mit értesz azon, hogy a közepénél tartotok? – kíváncsiskodik egy sovány, vörös hajú, rózsaszín ruhás csaj, aki a szemöldökét húzza ki éppen. – Mit mondott eddig? Hajlandó vagy… ilyesfélét?

– Ezzel kezdte, de aztán beütött ez a baleset a harisnyával – hárítom el a kérdést. – Ezért most szüneteltetem.

– Szünetelteted? – kérdi valaki hitetlenkedve.

– Nos, én mindjárt kimegyek – közli a vörös hajú. – Nem akarsz neki esélyt adni, hogy megváltoztassa a szándékait?

– Hű, de izgalmas! – lelkesedik a szőke. – Nézhetjük? Lefilmezhetem?

– Feltehetnénk a YouTube-ra – javasolja a barátnője. – Nem szervezett ide nézőközönséget?

– Nem hinném…

– Hát ez meg hogy működik? – szakítja félbe csevegésünket erélyesen egy fémesszürke hajú idősebb hölgy, dühösen mozgatva kezét a folyékony szappan tartálya alatt. – Miért találnak ki ilyen herkentyűket? Miért nem jó nekik a szappan?

– Nézd csak, inkább így, Dee néni – mutatja engesztelően a vörös hajú. – Túl magasra tartottad a kezed.

Leveszem a másik cipőt és harisnyát is, és ha már itt vagyok, a folyékony szappanért nyúlok, hogy a pucér lábamra kenjem. Nem akarok úgy visszaemlékezni a nagy eseményre, hogy azt gondolom: romantikus pillanat volt, már a repedezett bőrömet leszámítva. Aztán előveszem a mobilomat. Muszáj egy sms-t küldenem Flissnek. Sietve bepötyögöm:

Elkezdte!

Egy pillanat múlva érkezik is a válasz:

Ne akard beadni, hogy a leánykérés kellős közepén sms-ezel nekem!

A női mosdóban vagyok. Lazítok.

Irtó izgi! Nagyszerű pár lesztek. Adj egy puszit a nevemben. Pussz

Oké! Később beszélünk. Pussz

– Hol ül? – kérdi a szőke csaj, miután elteszem a telefont. – Megyek, megnézem magamnak! – Kicsörtet a mosdóból, majd pár pillanat múlva visszatér. – Hű, láttam! Az a barna hajú pasas a sarokban? Oltári jól néz ki! Juj, elmázoltad a szemfestéked! – Azzal odaadja a sminkradírját. – Nem akarod gyorsan helyrehozni?

– Kösz – mosolygok rá kedvesen, és nekilátok, hogy eltüntessem a szemem alatt gyülekező apró fekete pöttyöket. Vállig érő, hullámos, gesztenyebarna hajamat kontyban fogtam össze, most azonban gondolkodóba esem, ne engedjem-e le a nagy alkalomra.

Nem. Túl hivalkodó lenne. Ehelyett kihúzok néhány fürtöt, és elrendezem őket az arcom körül, miközben minden mást is szemügyre veszek. Rúzs: kellemes korallpiros szín. Szemfesték: csillámszürke, ami kiemeli a szemem kékségét. Pirosító: remélhetőleg nem lesz szükségem a felfrissítésére, annyira kipirult az arcom az izgalomtól.

– Jaj, csak az én barátomnak jutna eszébe, hogy megkérje a kezemet! – néz rám sóvárogva egy hosszú hajú, fekete rucis csaj. – Hogyan buliztad ki?

– Nem is tudom – mondom, azt kívánva, bárcsak jobban a segítségére lehetnék. – Gondolom, azzal, hogy együtt vagyunk már egy ideje, tudjuk, hogy összeillünk, és szeretjük egymást.

– De hát mi is így vagyunk ezzel! Együtt élünk, a szex pompás, minden remek…

– Ne erőltesd – tanácsolja a szőke sokat tudón.

– Egyszer egy évben, ha megemlítem. – A hosszú hajú csaj láthatóan elkenődik. – Ilyenkor azonban ideges lesz, és ejtjük a témát. Mit tegyek? Költözzem el? Hat éve vagyunk együtt!

– Hat éve? – néz fel a kezét szárogató öregasszony. – Mi a baj magával?

A hosszú hajú csaj elpirul.

– Velem ugyan semmi! Különben is, mi köze hozzá? Magánügy.

– Még hogy magánügy! – mutat körbe a női mosdón az öregasszony. – Hisz mindenki hallja.

– Dee néni! Csöndesebben!

A vörös hajú unokahúg szemlátomást elszégyelli magát.

– Amy, te engem csak ne akarj elhallgattatni! – Az öregasszony szúrós tekintettel végigméri a hosszú hajú csajt. – A férfiak olyanok, mint az őserdő vadjai. Amint elejtették a zsákmányt, felfalják, aztán beverik a szunyát. Maga meg tálcán nyújtotta a fiújának a prédát, nem igaz?

– Ez nem olyan egyszerű – mondja a hosszú hajú csaj sértődötten.

– Az én időmben a férfiak a szex miatt nősültek meg. És ez jól is volt így! – nevet fel szárazon az öregasszony. – A mai lányok meg azután ácsingóznak az eljegyzési gyűrűre, hogy lefeküdtek az udvarlójukkal. Pont fordítva, mint kellene. – Felveszi a táskáját. – Gyere, Amy! Mire vársz?

Amy bocsánatkérő pillantást vet az egybegyűltekre, majd a nagynénjével együtt távozik. Jelentőségteljesen összenézünk. Micsoda lehetetlen banya!

– Ne aggódj! – mondom biztatóan, és megszorítom a hosszú hajú csaj karját. – Hidd el, minden jóra fordul!

Szeretném, ha az egész világ osztozna az örömömben; ha mindenki olyan szerencsés lehetne, mint Richard és én, hisz mi jól tudjuk, hogy rátaláltunk az igazira.

– Igen – szedi össze magát a csaj. – Remélem. Neked pedig a legjobbakat kívánom!

– Köszönöm! – visszaadom a sminkradírt a szőkének. – Akkor én megyek is. Szorítsatok nekem!

Kilibegek a női mosdóból, és körbenézek a vendégekkel telezsúfolt éttermen. Olyan érzésem van, mintha most nyomtam volna meg a „lejátszás” gombot. Richard ugyanabban a testhelyzetben ül, mint amikor otthagytam. Még a mobilját se nézi meg. Ő is a nagy pillanatra koncentrálhat, akárcsak én. Életünk legkülönlegesebb pillanatára.

– Elnézést – csusszanok vissza a székemre, és szeretettől, odaadó figyelemtől sugárzó mosollyal jutalmazom. – Folytathatnánk ott, ahol abbahagytuk?

Richard visszamosolyog, de látom rajta, hogy kissé vesztett a lendületből. Fokozatosan kell visszatérnünk a lényegre.

– Olyan különleges ez a nap – mondom bátorítón. – Te nem érzed?

– De. Nagyon is – bólint.

– És ez a hely is milyen elbűvölő! – mutatok körbe. – Tökéletes színtér… egy fontos beszélgetéshez.

Richard keze közé fogja a kezem, amelyet, mintegy véletlenül, az asztalon hagytam. Mély lélegzetet vesz, és elkomolyodik.

– Ha már erről beszélünk, Lottie, kérdezni szerettem volna valamit. – Ahogy találkozik a tekintetünk, hunyorogni kezd. – Nem hinném, hogy túlontúl meglepődsz…

Istenem, atyám, most mondja ki!

– Igen? – krákogok idegesen.

– Kérnek kenyeret az ebédhez?

Richard meglepetten összerezzen, és én is felkapom a fejem. Egy pincér olyan nesztelenül settenkedett az asztalunkhoz, hogy egyikünk se vette észre. Alig eszmélek, s Richard már elengedi a kezem, és barna szódakenyeret választ. Dühömben a legszívesebben lesöpörném az asztalról az egész kosarat. Hát nem látta a pincér, mi folyik itt? Nem trenírozzák őket, hogy eltakarodjanak, ha lánykérés van kilátásban?

Richard is észrevehetően elvesztette a fonalat. Az az ostoba, fafej pincér! Hogy merte tönkretenni ezt a csodás pillanatot?

– Szóval, kérdezni akartál valamit? – igyekszem tartani benne a lelket, miután a pincér lekopott.

– Hát, igen.

Újra rám figyel, mély lélegzetet vesz… de azután ismét megváltozik az arckifejezése.

Meglepetten fordulok meg a tekintetét követve, és látom ám, hogy újabb átokverte pincér vitorlázik felénk. Az igazat megvallva erre számítani lehet egy étteremben.

Mindketten rendelünk valamit – én alig figyelek oda a választásomra –, és a pincér eltűnik. Hanem a következő bármelyik pillanatban megjelenhet. Iszonyúan megsajnálom Richardot. Hogyan kéri meg a kezem ilyen körülmények között? Hogyan csinálják ezt egyáltalán a férfiak?

Akaratlanul is fanyarul rámosolygok.

– Amint látom, ez nem a te napod.

– Nem igazán.

– A borpincér minden pillanatban visszatérhet – hívom fel a figyelmét.

– Szakasztott olyan itt, mint a Piccadilly Circusön – forgatja a szemét sajnálkozva. A cinkosság bensőséges érzése önt el. Majdcsak átvészeljük ezt is együtt. Kit érdekel, mikor áll elő a farbával? Kit izgat, ha nem olyan lesz a nagy pillanat, mint a filmekben? – Ne rendeljünk pezsgőt is? – kérdezi.

Nem tudom megállni, hogy ne jutalmazzam meg egy sokat tudó mosollyal.

– Nem gondolod, hogy ez kissé… korai lenne?

– Nos, ez kizárólag a te döntésedtől függ – vonja fel a szemöldökét.

A rejtett üzenet annyira ordít, hogy nem tudom, vajon nevessek-e vagy átöleljem.

– Ez esetben… – nyújtom el élvezettel a választ, hogy kellőképpen ünnepélyes legyen mindkettőnknek –, igent mondok. A válaszom igen!

Ellazul az arca, szinte látom, hogyan oldódik fel a feszültsége. Csak nem képzelte, hogy nemet mondok? Olyan félszeg szegény. Olyan kedves ez is benne! Egek! Össze fogunk házasodni!

– Teljes szívemmel igent mondok, Richard! – teszem hozzá a nyomaték kedvéért, de aztán váratlanul elcsuklik a hangom. – Tudnod kell, milyen… sokat jelent ez nekem. Ez olyan… olyan… nem is tudom, hogyan fejezzem ki.

Megszorítja a kezemet, akárha valamiféle titkos nyelvünk lenne. Szinte megsajnálom a többi párt. Mi bezzeg szavak nélkül is értjük egymást!

Egy percig némán ülünk így. Szinte érzem, ahogy beborít minket a boldogság felhője. Máris látom magunkat, amint kifestjük a házunkat, babakocsit tologatunk, karácsonyfát díszítünk a hátulgombolós srácainkkal… Talán a szülei is velünk akarnak majd karácsonyozni… semmi akadálya, hisz imádom őket… Ha már erről van szó, az lesz az első dolgom, miután ezt lerendeztük, hogy meglátogatom Sussexben a mamáját. Bizonyára szívesen részt vesz majd az anyósom az esküvői előkészületekben. Nekem sajnos nincs anyám, akire számíthatnék.

Mennyi lehetőség, mennyi terv! Milyen csodálatos lesz a közös életünk!

– Nos – szólalok meg végül, gyöngéden megsimogatva az ujjait –, boldog vagy?

– Boldogabb nem is lehetnék – viszonozza a cirógatást.

– Mióta gondolkozom már ezen! – sóhajtok fel elégedetten. – De soha nem hittem volna… Miért, te igen? Hogy… ilyen lesz. Ilyen érzés!

– Tudom, mire gondolsz – bólogat.

– Mindig is emlékezni fogok erre az étteremre. Meg arra, ahogyan most, ebben a percben nézel – szorítom meg erősebben a kezét.

– Én is – jelenti ki egyszerűen.

Imádom Richardban, hogy annyi, de annyi mindent tud kifejezni egyetlen oldalpillantással vagy fejbiccentéssel. Minek ide a szó, amikor olvasok a lelkében?

Fél szemmel látom, hogy a hosszú hajú lány a túloldalról les minket. Akaratlanul is rámosolygok. (Nem diadalmasan, mert az érzéketlenség lenne. Nem, szerény és hálás mosollyal.)

– Parancsolnak bort? Mademoiselle? – lép oda az asztalunkhoz az italfelelős. Sugárzóan rámosolygok.

– Pezsgőt kérünk.

– Absolument – mosolyog vissza. – Hozhatom a ház pezsgőjét? De nagyon finom Ruinart-unk is van különleges alkalmakra.

– Legyen akkor a Ruinart. – Nem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy meg ne osszam vele az örömünket. – Nagy nap a mai! Ma jegyeztük el egymást!

– Mademoiselle! – A borpincér arca ráncokat vet, ahogy rám mosolyog. – Félicitations! Uram, önnek is gratulálok!

Mindketten Richard felé fordulunk, de legnagyobb meglepetésemre egyáltalán nem tűnik lelkesnek. Éppenséggel úgy mered rám, mint egy kísértetre. Mitől ijedt meg ennyire? Mi a gond?

– Ezt… ezt… hogy érted? – dadogja.

Hirtelen rájövök, mi zavarta meg. Hát persze! Hisz mindent elrontottam a kotnyelességemmel.

– Richard, igazán sajnálom! A szüleidnek akartad először elmondani? – szorítom meg a kezét. – Teljes mértékben megértem. Ígérem, senkinek nem szólunk róla.

– Mármint miről? – mered rám elkerekedett szemmel. – Lottie, mi nem jegyeztük el egymást!

– De hát…– pislogok rá értetlenül. – Hisz épp most kértél meg, én pedig igent mondtam.

– Nem, szó sem volt erről! – rántja ki a kezét az enyémből.

Világos, valakinek itt elment az esze. A borpincér közben tapintatosan visszavonult. Látom, hogy a kenyerest is elhessegette, aki újra felénk pályázott.

– Lottie, ne haragudj, de fogalmam sincs, miről beszélsz – túr bele a hajába Richard. – Egy szóval sem említettem a házasságot, eljegyzést vagy bármi effélét.

– De… de hát erre gondoltál! Amikor pezsgőt rendeltél, azt mondtad: „Ez kizárólag a te döntésedtől függ”, mire én azt feleltem: „Teljes szívemből igent mondok.” Olyan kifinomult volt az egész! Olyan gyönyörű!

Ránézek, a helyeslésére várva, arra, hogy ugyanazt érezze, amit én. De továbbra is zavartan pislog, nekem pedig szörnyű sejtésem támad.

– Nem erről kérdeztél? – elszorul a torkom, beszélni is alig tudok. Nem hiszem el, hogy ez megtörténhet velem. – Nem szándékoztad megkérni a kezem?

– Lottie, én nem kértem meg a kezedet! – mondja nyomatékosan. – Ennyi.

Miért kell mindjárt kiabálni? Fejek fordulnak felénk kíváncsian.

– Jól van! Felfogtam! – törlöm az orrom a szalvétá-ba. – Nem muszáj az egész étteremmel közölnöd.

Majd elsüllyedek szégyenemben. Utolsó páriának érzem magam. Hogyan érthettem ennyire félre?

És ha nem kért meg, vajon miért nem?

– Nem értem – Richard szinte magában beszél. – Semmi erre utalót nem mondtam, nem hoztuk szóba a kérdést…

– Épp eleget mondtál! – tör ki belőlem minden sérelmem és felháborodásom. – Azt mondtad, hogy ez „különleges ebéd” lesz!

– Az is! Holnap San Franciscóba repülök.

– És azt is megkérdezted, hogy tetszik-e a vezetékneved! A vezetékneved, Richard!

– Mert ezen viccelődtünk a hivatalban! – néz rám rémülten. – Csak poénkodtunk.

– De azt is mondtad, hogy fel szeretnél tenni egy fontos kérdést.

– Nem fontos kérdést, csak egy kérdést – csóválja a fejét.

Nyomott csend támad közöttünk. A boldogság felhője volt, nincs, szertefoszlott. A hollywoodi színek és az édes-bús hegedűszólam is oda. A borpincér tapintatosan az asztal sarkára helyezi az itallapot, és máris elpárolog.

– És mi volna akkor az a közepesen fontos kérdés? – kérdem meg végül.

Richard úgy néz, mint akit kelepcébe csaltak.

– Nem érdekes. Felejtsd el!

– Ugyan már, ki vele!

– Jó – mondja végül. – Azt akartam megkérdezni, hogy mihez kezdjek a légitársaság törzsutasoknak járó kedvezményével? Gondoltam, kiruccanhatnánk valahová.

– Még hogy törzsutaskedvezmény! – török ki akaratom ellenére. – Azért foglaltattál ilyen különleges helyen asztalt, és azért rendeltél pezsgőt, hogy erről beszélj?

– Nem! Úgy értem… – pislog zavartan Richard. – Lottie, borzasztóan sajnálom! Sejtelmem sem volt, hogy te…

– De hát épp az imént beszéltünk az eljegyzésünkről, hogy a fene vinné el! – Érzem, hogy újra elered a könnyem. – A kezedet simogattam, és elmondtam, milyen boldog vagyok, meg hogy régóta várok már erre. Te pedig helyeseltél! Mégis mit hittél, miről beszélek?

Richard tekintete ide-oda cikázik, mint aki menekülési útvonalat keres.

– Azt gondoltam, hogy csak úgy mondtad… tudod.

– Csak úgy mondtam? – meredek rá. – Mit értesz azon, hogy „csak úgy mondtam”?

Richard még zavartabb lesz.

– Az az igazság, hogy sokszor nem tudom, mire akarsz kilyukadni – vallja be hirtelen támadt közlékenységi rohamában. – Ezért néha csak bólogatok.

Bólogat?

Lesújtottan meredek rá. Azt hittem, néma egyetértés köteléke fűz minket össze. Hogy titkos nyelvünk van. Ő mindeközben csupán bólogatott.

Két pincér salátástálakat tesz elénk, majd sietve lelécelnek, mintha csak éreznék, hogy nem vagyunk beszédes hangulatban. Felveszem a villámat, azután újra leteszem. Richardon látszik, hogy még a tányérjáról sem vesz tudomást.

– Eljegyzési gyűrűt is vettem neked – mondom megtörve a csöndet.

– Szent ég! – temeti két kezébe az arcát.

– Semmi baj. Majd visszaviszem.

– Lottie – megkínzottnak látszik. – Muszáj nekünk most… Holnap elmegyek. Nem tudnánk elnapolni ezt az egész témát?

– Szóval, akarod te egyáltalán ezt a házasságot?

Ahogy felteszem a kérdést, mélységes szomorúság fog el. Egy perccel ezelőtt még azt hittem, Richard megkérte a kezemet. Úgy éreztem magam, mint a maratoni futás nyertese, amint kezemet ujjongva széttárom, és átszakítom a célszalagot… Most meg itt vagyok újra a rajtvonalnál, a cipőmet fűzöm be, és azon tépelődöm, elkezdődött-e egyáltalán ez a verseny.

– Én… Istenem, Lottie, nem is tudom. – Úgy beszél, mint akit alaposan megszorongattak, és most mondania kell valamit. – Úgy értem, igen, talán. – A szeme egyre vadabbul jár körbe-körbe. – Ki tudja, egyszer még ez is megeshet. Majd, idővel.

Hát… ennél egyértelműbb jelzést nem is adhatott volna. Talán valaki mást akar elvenni a távoli jövőben, nem engem.

Hirtelen mélységes kétségbeesés kerít hatalmába. Teljes szívemmel hittem abban, hogy ő az igazi. Hogyan tévedhettem ekkorát? Úgy látom, többé fikarcnyit sem bízhatok a megérzéseimben.

– Helyes. – Pár pillanatig a salátástálamra bámulok, végigfuttatom tekintetem az avokádóleveleken és -szeleteken meg a gránátalma magvain, miközben megpróbálom rendezni a gondolataimat. – A helyzet az, Richard, hogy én viszont igenis férjhez akarok menni. Házasságot akarok, gyerekeket, közös házat… az egész hóbelevancot. És veled szerettem volna mindezt. De hát, ugye, kettőn áll a vásár. – Elhallgatok. Nehezen veszem a levegőt, mégis eltökéltem magam, hogy nem vesztem el a fejemet. – Ezért még jó is, hogy idejében derült ki az igazság. Köszönöm neked. Legalább ezt.

– Lottie! – mondja ijedten. – Nyugodj meg! Ez semmin nem változtat…

– De igen, mindent megváltoztat. Túl idős vagyok ahhoz, hogy várólistára tegyél. Ha velünk, kettőnkkel ez nem történhet meg, ideje továbblépnem. Érted? – Mosolyogni próbálok, de az erre szolgáló izmaim felmondták a szolgálatot. – Mulass jól San Franciscóban! Azt hiszem, jobb, ha most elmegyek.

Kibuggyan a könnyem. El innen, minél hamarabb! Majd visszamegyek dolgozni, és átnézem a holnapi prezentáció anyagát. Kivettem a délutánt, de ugyan mit számít? Végtére is nem fogom körbetelefonálni valamennyi barátomat az örömhírrel.

Miközben kifelé botorkálok, egy kéz elkapja a karomat. Ijedten megfordulok. A szőke csaj az, aki gyönggyel kivarrt pántot visel a hajában.

– Mi történt? Kaptál tőle gyűrűt? – tudakolja izgatottan.

A kérdése tőrként hatol a szívembe. Nem, nem kaptam gyűrűt Richardtól, aki többé nem is a pasim. De inkább meghalnék, semhogy ezt beismerjem.

– Ami azt illeti – szegem fel az állam –, ami azt illeti, megkérte a kezem, én azonban nemet mondtam.

– Ó! – kapja a szája elé a kezét.

– Hát ez történt. – Elkapom a hosszú hajú lány pillantását, aki a szomszéd asztalnál tapintatlanul iparkodik kihallgatni a beszélgetésünket. – Nemet mondtam.

– Nemet mondtál? – ezt olyan képtelenségnek tartja, hogy egészen bedühödöm.

– Igen, bizony! – rikácsolom felbőszülten. – Végső soron nem voltunk egymáshoz valók, ezért úgy döntöttem, hogy szakítok vele. Még ha el is akart venni, hogy gyerekeink legyenek, kutyánk meg minden.

Érzem, hogy kíváncsi tekintetek fúródnak a hátamba. Megfordulok, hogy szembenézzek az izgatottan fülelő sereglettel. Hát már az egész átkozott étterem erre kattant rá?

– Nemet mondtam! – emelem fel a hangomat magamból kikelve. – Nemet bizony! Nem és nem! – rikoltom oda Richardnak, aki továbbra is az asztalánál ül, szemlátomást döbbenten. – Sajnálom, Richard. Tudom, hogy szeretsz, és hogy e pillanatban összetöröm a szívedet, de a válaszom nem!

Icipicit jobb hangulatban hagyom ott az éttermet.

A munkahelyemen látom, hogy az íróasztalomat elborították az új üzenőcédulák. Éghetett a vonal a távollétemben. Leroskadok a székemre, és hosszan, borzongva felsóhajtok. Parányi irodám ajtajában Kayla téblábol, a gyakornokom, mint oly sokszor máskor is. Ő a leglelkesebb gyakornok, akivel valaha is találkoztam. Karácsonykor kétoldalas üdvözlőlapot írt tele arról, milyen csodálatos példaképe vagyok, meg arról, hogy nem jött volna a Blay Gyógyszergyárba gyakornoknak, ha nem tartom azt az előadást a Bristoli Egyetemen. (Elismerem, jó kis előadás volt. Már amilyenek egy gyógyszergyár toborzóbeszédei lehetnek.)

– Milyen volt az ebéd? – csillan fel a szeme.

Elfacsarodik a szívem. Kellett is elkotyognom, hogy lánykérésre számítok! De hát olyan jólesett vele sutyorogni. Feldobott, hogy láttam, mennyire izgalomba jön. Igazi szupernőnek éreztem magam.

– Kitűnő. Igazán kitűnő. Jó az a hely.

Az iratokat kezdem rendezgetni az asztalomon, mintha valami életbe vágóan fontos információ után kutatnék.

– És, menyasszony vagy?

Ez a szó úgy hat rám, mint egy darázscsípés. Hát nincs ebben a csajban egy csöppnyi tapintat? Az ember nem rohanja le a főnökét azzal, hogy menyasszony-e! Kivált, ha nem villogtat az ujján vadonatúj, csillogó gyűrűt, amit én szemmel láthatóan nem viselek. Talán beleírom majd az értékelésébe. Kaylának gondja van a megfelelő határok betartásával.

– Nos, ami azt illeti, nem – simítok végig a blézeremen, hogy időt nyerjek, és visszakapjam a hangomat, mert gombóc képződött a torkomban. – A helyzet az, hogy elvetettem ezt a lehetőséget.

– Tényleg? – lepődik meg.

– Hát igen – bólogatok nagy meggyőződéssel. – Abszolúte ez a jó döntés. Életemnek ebben a szakaszában, karrieremnek ezen a pontján nem lett volna okos lépés.

Kaylát szemlátomást letaglózza a hír.

– De hát úgy látszott, hogy ti ketten olyan jól kijöttök egymással.

– Nos, ezek a dolgok nem olyan egyszerűek, mint amilyennek tűnnek, Kayla – fordulok sietve az iratok felé.

– Richard is jócskán kiborulhatott.

– Hát ki – mondom kis hallgatás után. – Egészen összetört szegény. Még… sírt is!

Mondhatok, amit csak akarok. Soha többé nem látja Richardot, ahogy vélhetőleg én sem. Ez a felismerés olyan iszonyattal tör rám, mintha gyomorszájon vágtak volna. Kész, vége, szakítottunk. Többé nem szexelek vele. Nem ébredek fel az oldalán. Nem ölelem meg soha már. Valahogy ez az utolsó tény akaszt ki a legjobban, hogy a legszívesebben felordítanék.

– Jaj, Lottie, annyit tanulhatok tőled! – lelkendezik Kayla ragyogó szemmel. – Felmérted, hogy ez árthat a karrierednek, és van benned annyi lelkierő, hogy világgá kiáltsd: „Nem és nem! Nem azt teszem, amit mindenki elvár tőlem!”

– Jól mondod – bólintok elcsigázottan. – A világ összes nője helyett is letettem a garast.

Remeg az állam. Sürgősen véget kell vetnem ennek a beszélgetésnek, mielőtt még elbőgném magam a gyakornokom előtt.

– És? Volt valami fontos üzenet? – fut végig a tekintetem az üzenőcédulákon, anélkül hogy látnám is őket.

– Steve hívott a holnapi prezentációval kapcsolatban, meg valami Ben nevű pasi.

– Miféle Ben?

– Csak Bennek mondta magát. Azt mondta, te majd tudni fogod, ki ő.

Senki nem hívja magát „csak Bennek” az ismerőseim közül. Valami tolakodó diák lehet, akivel egy toborzáson akadtam össze. Ő próbál ideszemtelenkedni. Nem a legjobb hangulatban talál.

– Rendben. Akkor most átnézem a prezentációt. – Buzgón klikkelgetek az egérrel, mint aki rettentően elfoglalt, amíg Kayla ki nem takarodik az irodámból. Nagyot sóhajtok. Csak nyugi! – igyekszem erőt venni az állam remegésén. Tovább kell lépnem, tovább kell lépnem, tovább kell lépnem!

Megcsörren a telefon. Széles, főnöki mozdulattal veszem fel.

– Itt Charlotte Graveney.

– Lottie! Én vagyok az!

Első gondolatom, hogy nyomban lecsapom a kagylót, de ellenállok a kísértésnek.

– Á, szia, Fliss! – nyelek egy óriásit.

– Na, mi az ábra?

Kihallom hangjából az élcelődő tónust. Átkozom magam a hülyeségemért. Nem kellett volna elküldenem azt az sms-t az étteremből.

Micsoda nyomás ez rajtam. Micsoda förtelmes nyomás! Kellett nekem kitálalnom a szerelmi életemet a nővéremnek! Akár még azt is az orrára kötnöm, hogy találkozgatok Richarddal. A tetejében be is mutatnom őket egymásnak! A lánykérés említéséről nem is szólva!

Ha legközelebb összejövök valakivel, mélyen eltitkolom az egész világ előtt. Egyetlen szót sem ejtek róla senkinek! Azt leshetik! Addig hallgatok, amíg nem jön el a tízéves házassági évfordulónk, nem lesz három gyerekünk, és nem újítottuk meg az esküvői fogadalmunkat. Akkor és csak akkor küldök majd egy sms-t Flissnek ezzel a szöveggel: „Találd ki, mi történt! Megismerkedtem valakivel! Rendes pasinak látszik!”

– Hát… jól vagyok – igyekszem könnyed, tárgyszerű hangot megütni. – Na és te?

– Eddig jól. Szóval…?

Várja, hogy befejezzem a mondatot. Pontosan tudom, mire gondol. Valami effélére: Szóval akkor gyémántgyűrű villog az ujjadon, és Bollingert kortyolgatsz, miközben Richard a lábujjaidat szopogatja valami bámulatos lakosztályban.

Újra belém hasít a fájdalom. Képtelen vagyok erről beszélni. Nem tudnám elviselni Fliss szánakozását. Találnom kell valami más témát! Bármit. Azonnal.

– Szóval… különben… izé, azon töröm a fejem – próbálok még mindig vidáman és könnyedén csevegni –, hogy tényleg be kellene iratkoznom mesterképzésre gazdaságelméletből. Tudod, mindig is fontolgattam a dolgot. És minek tovább halogatni? Járhatnék a Birkbeckre estin. Mit szólsz hozzá?