Szörényi László

Hosszúlépés

Kisprózák 1989–1990

SYLLABUX
2012

Szörényi László: Hosszúlépés
Második kiadás
© Szörényi László, 1997, 2012

A kötet megjelenését támogatta:
NKA_logo
ISBN 978 615 5153 83 9

Az illusztrációk a szerző rajzainak
felhasználásával készültek
A borítót Friss Krisztina készítette
Felelős szerkesztő: Dezsényi Katalin
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

© Minden jog fenntartva.
SYLLABUX KÖNYVKIADÓ

Édesanyámnak

Vert hadunk csonthalmain

Nem tudni, hányszor tért vissza a köszörűs. Rettegtem tőle; az élesre fent késeket és bárdokat egy meglehetősen magas gyalupadon tartotta és kínálta a járókelőknek. Odasodródtam a bámészkodók közé, akik valamennyien olyan tarka ringy-rongyba voltak öltözve, mint Dickens Két város című regényének címlapján a guillotine felé rohanó, ujjongó tömeg. A köszörűs mintha csak énrám várt volna. Kétes mosollyal megragadott, és nyakamhoz fente a legélesebb bárdot. Tudtam már, mi következik, hogyne tudtam volna, hiszen éveken keresztül tért vissza ez az álom, mely ravasz formákat öltött, álcázó formákat, kitérő kezdeteket, de ha föltűnt egy bizonyos fajta sárgásbarna szín, a vért felitató fűrészporé, amely miatt még a rajztábláimat is utáltam, és gyanakodva néztem a húsvágó deszkára, noha tudtam, hogy anyám sose merne levágni egy csirkét, hanem a szomszédasszonyra bízza; nos tehát, ha egy álom elején feltűnt ez a gyűlöletes szín, tudtam, hogy előbb-utóbb leveti ideiglenes, álságos megtestesüléseit, akár poroló volt, akár lépcsőkorlát, felölti az egyedül érvényes köszörű-gyalupad ismerős formáját, és abban a pillanatban, amikor nyakamhoz ér a bűvös bárd, megmutatkozik a maga végleges formájában: bitófaként.

Ekkor mindig haladékot kaptam. Hiszen csak nem lehet úgy ukmukfukk fölakasztani valakit. Alakok tűntek elő a semmiből, ruhájuk színét sohasem tudtam igazán megfigyelni. (Mikor Ember Judit Menedékjog című filmjét láttam, valahányadik folytatás után egy álomban feltűnt az igazi szín: kék volt a ruhájuk, nemcsak a parolijuk, egy egész ávós kadetiskola növendékhada képzett körülöttem hibátlan négyszöget, hogy a hóhér végre teljesíthesse kötelességét.)

A tükör előtt kezdtem védekezni. Nagy, aranyozott fakeretű velencei tükör volt, igazából mégsem használt. Akármilyen pofát vágtam felé, akárhogy domborítottam, akárhogy riszáltam, sosem tudtam elfelejteni, hogy valaha alatta volt az a vitorlavászonból készült babaágy, amelyben húgom aludt édesdeden, amíg apámat és anyámat el nem vitte az ávéhá. Én ordítottam, torkom szakadtából, de később, amikor Kati felébredt, és sehogy sem tudtam megvigasztalni, kínzó szégyen fogott el. Talán ezért próbáltam meg ravasz módon befolyásolni az álmaimat.

A forradalom után sokáig volt szénszünet, meg a tanárokat is elvitték, mindennaposak voltak a lyukasórák. Molnár Feri és én voltunk megverve epikai képességgel az osztályban. Azonban Molnár Feri szüzsékészlete csakhamar kifogyott; főleg futballistákról mesélt, és ez egy idő után a gombfoci-válogatottat sem érdekelte. Ekkor jöttem én. Valamennyiünk kedves ismerőse volt Móricka. A Ludas Matyi vagy más népi hős helyett ő volt egyetlen közös mítoszi kincsünk: a neveletlen kisfiú, akinek mindenről az jut az eszébe, s aki állandóan lóvá teszi szüleit és tanárait. A magam végtelen meséiben, amelyekkel szóval tartottam az osztályt, ezt a terézvárosi Till Ulenspiegelt felruháztam egy varázsmese, sőt egy hőseposz szereplőjének minden jó tulajdonságával. Egy mai Batman elbújhatna, ha Mórickám hajdani hőstetteire gondolok, aki mindig fel tudott robbantani egy titkos aknát, a tankra hajítani egy dugiban tartott benzines palackot, vagy merész szökéssel az Országház csúcsáról lerúgva a vörös csillagot átruccanni a János-hegyi kilátóra.

A baj az volt, hogy Lay Gábor elmesélte, hogy megleste a nővérét fürdés közben, s annak már szőrösödött. Ez a fölfedezés alaposan felforgatta az eddig oly egyirányú Móricka-epikát. Homályos eredetű királylányok tűntek fel a történetekben, akiket sötét erők fenyegetnek, de Móricka az utolsó pillanatban mindig előkerült, lehetőleg egy páncélautóban, magához ragadta a királylányt, és az összes gonosznak a nyakára lépett.

A látszólag spontán folyó történeteket mindig előző este dolgoztam ki, elalvás előtt. Közben sajnos már Dosztojevszkijt olvastam, és ezért előbb-utóbb kényszerűen fölmerült, hogy az ismeretlen eredetű királylány lelki világát is analizáljam. Képtelen voltam őket meggyőzni, hogy nekik jobb velem a páncélautóban, mint szerencsésen eliminált ellenségeik karjában. Mondhattam nekik akármit: a királylányok az első adandó alkalommal, akár egy sivatagba is, megszöktek tőlem, azaz Mórickától.

Lépcsőn zuhantam lefelé. Őrjítően fokozódott a sebesség; elkerülhetetlennek látszott, hogy összezúzzam magamat. Egyszer csak elhaladtam a második emeleti lépcsőforduló mellett, ahol megpillantottam a varázsszót: CAROLINE!!!! (A Monte Cristo olvasása után írtam oda, mikor egy álmomban mondhatatlan kedvességű nő ereszkedett le egy lépcsőn, ölelésre tárt karral. Tudtam, hogy Carolinenak hívják, és a beköszöntő ifjúkor hírnöke ő, noha egy árva szót sem szólt. Másnap tapogattam is az arcomat, hogy kinőtt-e már a szakállam, hiszen Caroline elé csak nem mehetek borostásan.) A varázsige megmentett. Zuhanásom lelassult, lebegéssé alakult, immár szárnyaltam a lépcsőn. A lépcsőház és a falak hirtelen eltűntek, immár egy bicikli nyergében ültem, amely merész röpívben szelte át a Dunát, csak a Gellérthegy sziklái fölött kellett egy kicsit pedáloznom, hogy átrepülhessek a Halaskofa (későbbi elnevezéssel: Sörnyitó) szobra fölött. (Egy barátom később mindkét gyermeke születése után ide jött fel hányni, hogy kellő hódolatát fejezze ki hazánk felszabadulása, egyúttal születésünk éve előtt.)

Ez az álom sem hagyott nyugton. Ezúttal a zene segítségével próbáltam szabadulni tőle. Miközben néhány hónapig feküdtem a Karolina úti klinikán gipszágyban, hasonló gyönyörűségek között, írtam egy ménkű hosszú elbeszélést Dzsánsah címmel. A perzsa Ezeregynapból vett főhős sokat repül, a biciklit letagadtam és az egészet abban a ritmusban próbáltam tartani, ahogyan azt Beethoven hegedűversenyének kódája (Eterna felvétel, Wolfgang Schneiderhahn) diktálta.

A bitófa új alakban jelentkezett, akárhogy elaboráltam. Móricka nője kiugrott a páncélautóból, Dzsánsah pedig akárhogy is pedálozott pedál nélkül, csak lezuhant a végén.

Megismerkedtem Eszterrel. Egri vizet ittunk, Egerben, de mivel ez pálinka, be is rúgtunk kellőképpen. Ültünk egy padon, mórickai helyzet lépett fel, de csakhamar elsivatagosodott. Eszter először arról beszélt, hogy a szakdolgozatát J. tanár úrhoz írja, XVIII. századi végrendeletekből. Ez is eléggé lelombozó volt, de én voltam a hibás, mert egy merész lendülettel rátértem a Pendragon legenda szépségeinek elemzésére. Eszter elfehéredett és a padba kapaszkodott. Látta azt a bizonyos szakadékot a lába előtt, amelyet Éva a regényben, és én is már majdnem látni véltem. De külön-külön nyelt el bennünket.

A tőkehalas kocsmával szemben van Rómában a Spada-palota. A Legfelső Semmítőszék működik benne, meg egy múzeum. A múzeumban van egy kép, amely mindig visszarántott rég eltemetettnek vélt álmaimba. Mastelletta képe; rózsaszín, de mégis inkább lila (vagy talán zöld?) naplementében vonul egy lovascsapat, elöl egy hercegnővel. Nem tudni, kicsodák, nem tudni, honnan jönnek, nem tudni, hová mennek. Kézenfekvőnek látszott a megoldás: sokáig kell nézni, és mindent megértek.

Ezer meg ezer képet bámultam éveken keresztül Olaszországban. Sokszor rossz volt a világítás, volt, hogy inkább a poros bársonyfüggöny reflexeit figyelhettem, semmint a kép saját színeit. Mindegy: Camerinóban, egy régi kolostorépület egyik szárnyában börtön volt, a felső emeletről kiüvöltöző rabokkal, és az üvegcseréppel végighintett kerítésen járőröző fegyőrrel, a másik szárnyában képtár, a helyi, rendkívül barnásvörös tónusú festőiskola képeivel.

Prágában jártam múltkor, hurka alakú, folyosóból elkerített szobában aludtam. Éjszaka háromkor felriadtam: kint hóvihar tombolt, ronggyá mosta az utolsó gyertyákat is a Vencel téren. Első érzésem az volt: – Végre, de jót is álmodtam! Azután visszaemlékeztem az egészre. Denevér alakú Drakula voltam, rengeteg áldozatot végeztem ki. Valahogy mindegyik a családom tagja volt. Nemcsak a vérüket szívtam ki, húsukat is lerágtam. Mikor a csontjuk már szép tiszta volt, külön-külön kis tömegsírba temettem őket.A nép valahogy felfedezte a gödröket, és kihantolta. Én egy nagy park egyik fáján gubbasztottam; gallyról gallyra röppentem. Mikor már három gödröt fölástak – a csontok csillámlottak a holdfényben –, az emberek elborzadva tekintettek föl egy fára. Ott csimpaszkodtam elszántan.

Alvinczi sírja

„Néhány nappal a Veresek uralkodásának bukása után” – hogy a Veresek által később gondosan kicenzúrázott passzusát idézzem Krúdy nekrológjának – 1919 augusztusában, Bécs városában meghalt Alvinczi Eduárd, azaz Szemere Miklós de genere Huba. Szállodája előtt összeesett, a szíve egyből végzett vele. „A Kékszalag hőse” átköltőiesített halálán nemzedékek hatódtak meg, de a sírt nem kereste soha senki. Alvinczi bevonult a nemzeti mitológiába, Szemere Miklóst elfeledték.

1985-ben egy kongresszuson, Bécsben, Krúdyról tartottam előadást. Nagy osztrák–magyar barátkozás folyt már akkor is; a kommunista magyar miniszterelnök-helyettes megnyitóbeszédére óriás protokoll-tömegnyi osztrák csődült össze, szerencsére a tulajdonképpeni előadásokon már egy sem mutatkozott e tömegből, egymás között cseréltünk eszmét. Bizonyos fokig sajnáltam, mert szerettem volna egy kicsit bosszantani vendéglátóinkat, így hát a század eleji bécsi főpolgármesterről, Karl Luegerről elnevezett téren álló egyetemi épületben boldogan fejtegettem, mennyire utálta az ő antiszemitizmusát Szemere Miklós. Ez a petárda sem robbant, zárópoénom sem, mely szerint: „A Habsburg-uralom első évtizedeibe, illetve a Jagelló-korba nyúlik vissza az a közmondás, hogy Magyarország a németek temetője. Krúdy életműve mintha e szentencia megfordítása lenne: Bécs Magyarország temetője.” Szerencsére a magyar hallgatóknak is tartogattam egy kis örömet, néhány szaftosabb Szemere-mondatot „a Bolseviki-világáramlatról” és az „orosz bacilusról”; a közönség helyeslőleg borzongott, kivéve az elvtársakat. Egy emigráns gratulálni is mert.

Félelégedetten ballagtam haza vendéglátómhoz, Deréky Palihoz, akinél jó néhányan tanyáztunk Pestről, Szegedről és Szabadkáról. Óriás fazékban háztömb körüli levest főztünk – ugyanis mindent belehajigáltunk, ami e nevezett városépítészeti alapegység körül található –, levelet írtunk Grendel Lajosnak, akitől a fennálló az utolsó percben megtagadta az útlevelet, és főleg röhögtünk. Ki tudja ma már, min, de édesdeden és hajnalig.

Másnap zuhogott az eső, valamint szocialista ihletettségű akadémikusok előadásai fenyegettek a láthatáron. Elhatároztam hát, hogy megkeresem Szemere sírját.

F. Péter bécsi magyar szakos hallgató Krúdyból akart szakdolgozni. Orvul felbiztattam, hogy olvassa végig a külügyminisztérium, valamint a Jockey Club gyanúba vehető levéltári állagát, de mindenekelőtt jöjjön el velem a Bécs Városi Tanács Központi Halotti Nyilvántartójába.

A randa külvárosi házba alig akart beengedni a portás, amikor bevallottuk, hogy nem a nagypapa sírjáról van szó, hanem egy elég régi halottról, végül mégis elállt az útból, és mondott egy nevet és szobaszámot.

Joviális, robusztus és stüszi vadásznak öltözött Herr Dr. Ing. fogadott minket, és gyanakodva helyet mutatott. Borúja csak akkor fordult tüchtig ügybuzgalommá, amikor közöltem vele, hogy nem akármilyen közmagyar sírját keressük, hanem egy császári és királyi valóságos belső titkos tanácsosét, akinek a Felség 1917-ben – tekintettel vezéri származására – még a felül nyitott hercegi korona használatát is megengedte.

Azonnal kirúgta a hivatalsegédet, aki a gyermekjátszóterekre vonatkozó, jövő negyedévi tervet hozta volna elé – sajátos gondolatkapcsolással ezek gondja is a fő temetőkertészre tartozott. (Eszembe jutott egy 1981-ben, Firenzében látott plakát: játékos gyermekek ugrándoztak zöld gyepen, alattuk fölirat: „Égettesd el magad, nekünk is szükségünk van a temetők által elfoglalt zöldterületre!”) Maga elé húzott egy listát, és körbetelefonálta a fennhatósága alá tartozó tizenhét temetőt. Az eredmény – sajnos – nemleges volt. – Uraim! – fordult hozzánk lemondóan. – Sajnos nem tudok válaszolni a kérdésükre. A temetőim a nyilvántartásukat átvitték számítógépre, de a feldolgozás még folyik, holnap külön be kell telefonálnom a központi komputeres nyilvántartóba, ahonnan az adatfeldolgozás jelenlegi szintje mellett csak egy-két héten belül remélhetek választ. – Megköszöntük fáradozását és elkullogtunk.

A lépcsőn egyszerre csak ezt mondta nekem Péter: – Te, ez most indulna ebédelni. Menjünk vissza, és hívjuk meg egy sörre!

– Nem, uraim, nem megyek önökkel sörözni! – volt a széles mosolyú válasz. – Egyébként indulok ebédelni, hadd kérjem meg önöket, ha kedvük van, tartsanak velem! – Gyors fejszámolás után kényszeredett bájmosollyal csatlakoztunk hozzá.

A továbbra is zuhogó esőben egy közeli kínai étterembe tértünk be. A sovány és teljesen kínai pincér lángoló levest ajánlott, majd hatféle mártásban forgatott csirkét, effélét. Étlap nem volt, egyre növekvő aggodalommal faltuk a kiváló gezemicét, legföljebb itt hagyom zálogba Pétert, hazaugrom valakitől tarhálni.

A mérnök úr kedélye kibontakozott.

– Egyszerű sírásóként kezdtem – mutatta is lapáttenyerét –, de feleségem, ez az áldott asszony, akinek ma butikja van Mödlingben, mindig biztatott, hogy tanulj csak tovább, Ludwig, és látják uraim, ma itt vagyok!

Röviden összefoglaltuk neki a keresett halott curriculumát, csak attól riadt meg kissé, miközben udvariasan bólogatott, hogy Szemere „csendes éjfeleken tán látja is a nyergelő kurucokat mély sírjából” – ahogy Krúdy írja –, de azután sietve leszögezte, hogy ő csak az embereket akarja szolgálni és odaadó híve a népek barátságának, hiszen minden halott egyforma. Majd sietősen elköszönt, és otthagyott bennünket.

Borúsan rendeltünk még egy kávét, majd a számlát kértük. A szolgálatkész kínai csak a kávékat számlázta; csodálkozásunkat azzal oszlatta el:

– De hiszen az az úr, aki az előbb elment, már rendezte a számlát!

Péter lelke megrendült.

– Ide figyelj! Kilenc éve élek itt disszidensként, néha meghívtak osztrákok kávéra, de a magam részét akkor is én fizettem! És ezek régi ismerősök voltak! Egészségesen smucig nép ez. És most ez a vadidegen…?!

Eltűnődtem, miközben megindultságomban elvesztettem az esernyőmet.

– Nincs ebben semmi csodálatos. Az egész csak egy újabb bizonyíték a túlvilág létezése mellett.

– Hogyhogy? – kérdezte a szkeptikus Péter, akinek apja ugyan marxista filozófus volt, de ettől mégsem lett hívő.

– Nagyon egyszerűen. Szemerét, míg csak élt, mindenki Traktárovicsnak csúfolta, mert mindenkit megvendégelt. A minimum, hogy most, amikor valaki annyi idő után érdeklődik a sírja iránt, a mennyből intézkedett, hogy a Herr Doktor, mint médium, meghívjon bennünket egy ebédre. Különben is, élete vége felé egyre jobban vonzódott a buddhizmushoz. Ezzel a kínai étterem is meg van magyarázva.

Hittan

Nándi bácsi volt a legkedvesebb hittantanárom. A belső szobában volt két nagy, zöld karosszék, a kissé rozogább jutott nekem, szerettem, mert lógázhattam a lábamat, de mivel süppedt, ha kellett, felnőttesen érinthettem is a cipőmmel a szőnyeget, meg a fenékpárna és az oldalkárpit között jókora titkos rés volt, ahová ezt-azt el tudtam dugni. Legjobban a rugós sámfákat szerettem, mert amíg Nándi bácsi feladta a leckét, el-elszunnyadt, és én azalatt különböző dallamokat tudtam elciterázni a sámfán. Nándi bácsi, ha felébredt is, könnyen elterelhető volt a kikérdezéstől: csak emlékeztetnem kellett arra, hogy az első világháborúban tábori pap volt az iraki fronton, már vette is elő a kis zseb-Koránt, amelyet fényes acélkarikák tartottak egybe, és arabul silabizálta, majd fordította.

Mivel iskolai hittan természetesen nem volt, a templomi oktatót pedig – Szecsey atyát, aki fekete lobogással prédikált – elvitték, mert nem tette le az esküt, azután nemsokára, Kismaroson talán, meg is halt tbc-ben, a hittanra való oktatásomat anyám házilagosan próbálta megoldani. Nándi bácsitól a Koránt már egészen jól kezdtem tudni, de édesanyám valahogy másképp gondolta és átirányított Józsi bácsihoz.

Józsi bácsi szerzetes volt, amíg lehetett, azután nem tudni, miből élt. Öccséhez húzódott, egy szobában laktak, kissé zsúfoltan, mert az öcsön és feleségén, valamint három fiukon kívül még a két volt apáca nagynéni is kénytelen volt odaköltözni; a lakás eredetileg persze nagyobb volt, csakhogy az osztó igazság a két másik szobába két családot utalt be társbérlőnek, s a hajdani ügyvéd – most raktáros – örülhetett, hogy legalább nem telepítették ki.

Az egyik fiú osztálytársam volt, így jóba lettem öccseivel is. Többnyire misét játszottunk, volt hozzá minden, karingtől kehelyig, csak elő kellett varázsolni a rengeteg, állandóan áporodott szagot árasztó dunyha alól, oltárnak megtette egy kis asztal. Józsi bácsi régi könyvekkel próbált kereskedni, félig talán megélhetés volt, félig szenvedély, egyre gyarapodott gyűjteménye azokból a régi imákból, amelyeket XVII–XVIII. századi latin teológiai könyvek margójáról másolt le, fel akarta őket dolgozni, de sohasem jutott a végére.

Józsi bácsi komolyan vette a tanítást, beszerezte azokat a tankönyveket, amelyekből a szemináriumokban tanultak a kispapok, és szó szerint be kellett őket vágnom. Így mindent tudtam például a kazuláról vagy Nagy Szent Albertről, sőt nagyanyámnak, aki otthon szigorúan kikérdezett, azt is fújtam, hogy „lásd függelék”, de nagyanyámban épp ez keltett gyanút, óvónői végzettsége volt, ő Kiss Áron Gyermekfoglalkoztatóját vágatta be velem, memoriter már képzett kisdedóvó bácsi lettem, voltak tehát elképzelései a gyermeki lélekről, így átíratott Ágoston atyához.

Ágoston atya – miután kirúgták a plébániájáról – köszörűs lett. Persze titokban. Parányi padlásszobában lakott a szemben lévő sarokházban, fényt a kamra csak egy tetőablakon át kapott. Eredetileg itt a ház szerszámoskamrája volt, ide fogadta be Ágoston atyát a bajuszos házmester, hajdani katonatiszt. Teljes konspirációs komolysággal engedte fel hittanra külön-külön érkező kisded csoportunk tagjait a padlásra, közben mindig egzaminált. Engem különösen földrajzból. (Földrajztudós akartam lenni.) Ágoston atya, mihelyt együtt voltunk, letakarta és félretolta a kis köszörűt – amelynek titkolt léte a környék biciklis vándorköszörűseinek teljesen tönkretette az üzletét –, és nekilátott a tanításnak.

Ragyogó képességű ministránsgyerekeket képzett a Bazilikának, ahol ő már nem misézhetett. Tudtuk a latin misét – főleg Feri és én –, csak arra kellett vigyázni, hogy az oltár melyik oldalához éppen mikor kell cipelni a szertartáskönyveket. No meg arra, hogy a túl hosszú ministránsruhában meg ne botoljunk, mert egyszer csúnyán hasra estem a márványlépcsőn, és nagyanyám nagyot sikított.

Kis-klerikusi tudásunk azonban lassan elvilágiasodott. Latint kezdtem tanulni a gimnáziumban, egy ideig azt hittem, mégis van lélekvándorlás, és én voltam egykor Julius Caesar, olyan könnyen ment a deklináció, pedig csak a ministráns-latin csöngött vissza; a földrajzot sem hagytam abba, barlangásztam és szarvasbőgési éjjeli túrákat szerveztem. Titkos szerelmemet, Anikót mégis Feri hódította meg. Ágoston atya addigra már sofőr volt.

Istenek alkonya

A tudományos világnézet akkortájban már finomabb csapásokkal ostromolta a klerikalizmus és fideizmus mocsarába süllyedt gyermeki és felnőtti elméket. Milyen finom összjáték volt például fizikatanárom és osztályfőnököm között, amikor a Mogyoróssytól indított, de voltaképpen Attila fotós nővérétől származó Sophia Loren-kép éppen nálam időzésekor lett konfiskálva. Mivel a kép sértette a szocialista erkölcsöt, hiszen rajta a művésznő térd fölé húzta szoknyáját, Várallyai tanár úr azonnal kihívott felelni. Mivel tudtam a sztahanovista szovjet bányászok által kifejlesztett melegcsákányváltás tudományos és ideológiai jelentőségét, a tanár úr kisebb retorikai remekműben fejtette ki azt a sajnálatos szakadékot, amely intellektuális és erkölcsi fejlődésem között tátong, s ezért – noha ötöst kaptam – az ügyet átadta az osztályfőnöknőnek.

A tanárnő először is kisebb küldöttség élén magához citált a lakására. A nagyszobában hatalmas könyvszekrény álldogált, benne a marxizmus klasszikusai, valamint Humboldt Kosmosának számtalan kötete, németül. Vele szemben lógott a falon egy rózsaszín és opálos barna színben tartott hatalmas olajkép. Reszkető meztelen leánykát vezettek rajta egy nagyszakállú pasa elé, aki kedvtelve legeltette szemét a jövendő odaliszkon. – Lám, ez a művészet – mondta, ujját oktatólag emelve a tanárnő. – Ezt kell, fiam, nézegetni, nem azt az ocsmány fényképet. Mivel én diplomatikusan inkább Humboldtra tereltem a szót, a tanárnő berendelte anyámat. – Látja, Szörényiné, milyen oktalanság volt a fiának Pannonhalmára jelentkeznie. Úgysem vennék fel utána egyetemre, ha megfeszül sem, másrészt a fiú erősen érdeklődik az erotika iránt, minap is mit találtunk nála, és mondja csak, majd ezt fogja meggyónni a papoknak?! Nem is továbbítom a jelentkezési lapját, hanem inkább beajánlom egy, a kerületen kívüli kitűnő gimnáziumba, ahol ismerem az igazgatóhelyettest.

A szocializmus tisztító vihara így sodort az Eötvös gimnáziumba. Itt ugyan nem volt minden fenékig tejfel az ideológiai fronton, hiszen például a fentebb említett igazgatóhelyettes – régi ludovikás tiszt – magához rendelte az irodába Kovács Pétert, aki egyedül jelentkezett az osztályokat végigjáró őrnagy buzdító szózata után tiszti iskolásnak, kulcsra zárta az ajtót, és addig pofozta az eltévelyedettet, amíg az zokogva meg nem ígérte, hogy inkább világi pályára lép. (Pedig csak azért akart mundért ölteni a szerencsétlen, mert az őrnagy csábító ígéretei között az is szerepelt, hogy a tiszti iskola jó kapcsolatot tart fenn az ápolónőképzővel, ha pedig az intenzív kapcsolat esetleg nem várt melléktermékkel járna, az orvosi beavatkozást állja a hadsereg.) Ám szerencsére akadtak az ilyen álorcás ellenségeken kívül szilárd, rendíthetetlen elvtársak is. Az egyikük magyartanár volt, Mikszáthot t-vel írta a végén és a tót atyafiak az ő óráján szlovák atyafiakká nemesültek. Az ateista faliújságot is ő kezdeményezte; némelyek az igyekvőbbek közül írtak rá cikkeket, természetesen az élenjáró szovjet tudomány eredményei alapján. Az egyikben például az volt olvasható, hogy a keresztény szentek egytől egyig a görög istenek becsempészésével keletkeztek: Szent Miklós eredetileg Poszeidón volt, Szent Demeter pedig Démétér istennő. Szamizdat faliújságcikket szerkesztettem otthon, amelyben felhívtam a közvélemény figyelmét arra, hogy nemcsak a cikk szerzője hülye, hanem élenjáró forrása is, aki a napistent következetesen Apollón Zeuszovicsként emlegeti. Ellenvéleményem a maga anonimitásában is sikeres volt, a faliújság elhalt.

Majd jött az egyetem, tudományos nagyágyúival. Az egyik professzor egész éves kollégiumot hirdetett a vallás és az ateizmus történetéből. Részben kollégái tartották, részben ő maga. Kollégái ugyan sorban csődöt mondottak, különösen az, aki az egyiptomi vallásról perorált volna. Ő ugyanis, krónikus alkoholista lévén, háromnegyed órás késés után négykézláb ügetett be a terembe, párducugrással fent termett az asztalon, nyájasan körbehörögte:

– Ízisz! Ozirisz! Hát nem nagyszerű?! – majd leugrott, és hasonlóan daliás ugrásokkal elhagyta a terepet. Főprofesszorunk hát maga vette kezébe a tudományos világnézet zászlaját, és fennen lobogtatta.

Ekkor történt, hogy dialmat-tanárom megszólított:

– Úgy tudom, Szörényi, hogy maga vallásos. Menjen el hát E. tanár úrhoz, aki most valláslélektannal foglalkozik, és hívő diákokkal akar mélyinterjút csinálni.

Fel is kerestem a hosszú, csontos, sok dioptriás szemüvegét diadallal villogtató tanár urat.

– Hogy hívják? És milyen szakos? És vallásos? Hallgatom, jegyzetelek, minden nagyon érdekel.

Elő is adtam, kellő elfogódottsággal, hogy igaz, ami igaz, vallásos voltam, amíg csak be nem jutottam az egyetemre és el nem kezdtem formálódni a főprofesszor előadásain. Azok hatására azonban mára csupán a görög istenekben hiszek.

– Nagyszerű! – kiáltotta, és ceruzája csak úgy szántott a papíron.

– Az a baj, hogy kicsi az ösztöndíj, és a dékáni hivatal múltkor is visszautasította rendkívüli segélykérelmemet, pedig így nem tudok eleget tenni rituális kötelezettségemnek, hogy évente fehér borjút áldozzak Apollónak.

Erre kidobott. Ám azóta lehiggadhatott, mert pornólapot szerkeszt.

Kiadja a Syllabux Könyvkiadó
Felelős kiadó: Szabados Tamás
Elektronikus előkészítés: Nagy Lajos
Megjelent 2013-ban, Budapesten.

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
– készítette: Steve Matteson –
– Apache License, Version 2.0 –

ISBN 978-615-5153-83-9
© Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését támogatta: NKA_logo