CECELIA AHERN

Életed regénye

CECELIA AHERN

Életed regénye

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Cecelia Ahern, 2012

Hungarian translation © Babits Péter, 2013

ISBN 978 963 293 276 7

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nagybátyámnak, Robert (Hoppy) Ellisnek

Szeretünk, hiányolunk, és köszönjük azt a sok-sok emléket.

1

A háta mögött csak Temetőnek hívták. Minden titok és bizalmas információ, legyen akár személyes, ha egyszer bement, sosem jött ki. Gazdája tudhatta, hogy biztonságban van, sosem ítéltetik meg, vagy ha mégis, csak lopva, néma csendben, hogy más ne is sejthesse. Nemcsak ragadványneve illett rá tökéletesen, de születéskor kapott keresztneve is, ami kitartást és állhatatosságot jelent: kiszámítható volt, komoly és megingathatatlan, épp ezért furcsamód megnyugtató. Ami csak még inkább gyötrelmessé tette a nála tett látogatást. Gyötrelmessé, nem csupán szellemi erőpróbává – Kitty szinte fizikai fájdalmat érzett belül, egészen pontosan a szívében, ami a kényszerűség gondolatával kezdődött, hogy ezt kell tennie, majd az ottlét realitásával kitartóan erősödött, s csak rontott rajta a tudat, hogy ez már nem álom, nem téves riasztás – maga az élet nyers valósága. Egy életé, amely olyan kihívás elé került, ami visszavonhatatlanul az elvesztéséhez, elmúlásához vezetett.

Kitty bejárta az egész magánkórházat; a lépcsőt használta, amikor lifttel is mehetett volna; szándékosan elvétette a fordulókat, s minden adandó alkalommal készségesen maga elé engedett másokat, főként ha azok csigalassan haladtak járókeretükkel vagy a magukkal vonszolt infúziós állvánnyal. Mindeközben tudatában volt a leplezetlen pillantásoknak, e jelenkori válság óhatatlan melléktermékeinek – miként annak a ténynek is, hogy a sokadik kört írja le a kórtermek körül –, de így is nyitottan állt minden nyúlfarknyi beszélgetés elé, amit a véletlenszerűen útjába kerülő emberek kezdeményeztek vele; bármit bevállalt, csak halogassa megérkezését Constance szobájához. Végül ez a taktika is csődöt mondott, amikor zsákutcába került, és félkörben négy ajtót látott maga előtt. Három tárva-nyitva állt; Kitty a szobák lakóit és azok látogatóit is láthatta, még csak be sem kellett kémlelnie. Nem kellett látnia a szobaszámot sem, tudta, melyikben lakik barátja és mentora. S hálával fogadta az ajtó bezártságát, az általa kínált végső haladékot.

Halkan bekopogott, mint aki még most sem szánta el magát, s bár megteszi a szükséges lépéseket, titokban abban reménykedik, hogy nem hallják meg, így észrevétlenül elosonhat, később pedig azt mondhatja, hogy ő megpróbálta, így nem kell tartania a bűntudattól. Lényének az a parányi része, amely még most is két kézzel kapaszkodott a racionalitásba, tudta, hogy ez nem ésszerű és nem helyes. Szíve zakatolt, cipőtalpa a padlón csikorgott, ahogyan egyik lábáról a másikra állt, miközben szédülés kerülgette a szagoktól. Ki nem állta ezt a kórházi levegőt. A rosszullét hullámokban tört rá, miközben teleszívta a tüdejét és kitartásért imádkozott, hogy a felnőttléttel állítólag együtt járó lelkierő átsegítse ezen a pillanaton is.

Miközben a lábfejére meredt és nagyokat lélegzett, az ajtó váratlanul kitárult, ő pedig szembe találta magát egy nővérrel és a riasztóan rossz állapotban lévő Constance-szal. Pislogott egyet, kettőt, míg harmadszorra már tudta, hogy színlelnie kellene; Constance-on aligha segít, ha látja látogatójának hamisítatlan reakcióját. Lázasan próbált kitalálni valamit, ám a szavak cserbenhagyták. Nem talált semmi mulatságosat, semmi hétköznapit, semmit, amit ebben a helyzetben mondhatott volna barátjának, akit tíz éve ismert.

– Soha életemben nem láttam ezt az embert – szólalt meg végül Constance, annak ellenére vaskos francia akcentussal, hogy több mint harminc éve élt Írországban. Meglepő módon ugyanolyan erősnek és határozottnak, magabiztosnak és állhatatosnak tűnt a hangja, mint korábban. – Hívják a biztonságiakat, és haladéktalanul távolítsák el!

A nővér elmosolyodott, és még szélesebbre tárta az ajtót, mielőtt visszatért Constance mellé.

– Később is visszajöhetek – talált rá a hangjára Kitty. Félrekapta a tekintetét, de csak a kórházi díszlet újabb elemeivel találta magát szemközt, ezért visszafordult és görcsösen tovább keresett valami hétköznapit, bármit, ami segíthetett volna elhitetni vele, hogy mégsem egy kórházban van, ebben a viszolyogtató bűzben, a gyógyíthatatlan barátjával.

– Mindjárt végzek. Csak még megmérem a lázát. – A nővér lázmérőt dugott Constance fülébe.

– Gyere, ülj le – mutatott Constance az ágy mellé állított székre.

Kitty nem tudott a szemébe nézni. Tudta, mekkora gorombaság, de a szeme megállás nélkül mozgott, mintha mágneses erő vonzaná azokhoz a dolgokhoz, amelyek nem betegek, vagy emlékeztetnek azokra, akik betegek, így jobb híján a magával hozott ajándékokkal foglalta le figyelmét.

– Hoztam virágot. – Körülnézett, hová tehetné le.

Constance ki nem állhatta a virágokat. Mindig hagyta őket elszáradni a vázában, akárhányszor valaki próbálta lekenyerezni, a bocsánatát kérni, vagy csak feldobni az irodáját. Bármennyire tudta ez, Kitty a halogató taktika részeként vásárolt egy csokorral, legfőképp mert vonzóan hosszú sort kellett kiállnia érte.

– Ó, kedvesem – sóhajtott fel a nővér. – A biztonságiak nem mondták, hogy erre az osztályra nem szabad virágot hozni?

– Ó! Sebaj, mindjárt kidobom őket. – Kitty leplezni sem próbálta megkönnyebbülését, amit a váratlan kibúvó felett érzett.

– Majd én kiviszem – ajánlkozott a nővér. – A recepción hagyom, hogy kifelé menet elvihesse. Igazán kár lenne egy ilyen szép bokrétáért.

– Még jó, hogy hoztam muffint is. – Kitty elővett táskájából egy műanyag dobozt.

A nővér és Constance összenézett.

– Ne már! Muffint se lehet?

– A dietetikusunk jobban szereti, ha a páciensek a helyben készült ételeket fogyasztják.

Kitty átnyújtotta az elkobzott árut a nővérnek.

– Ezt is hazaviheti. – A nővér nevetve olvasta le a hőmérőt. – Rendben – mosolygott Constance-ra. Sokatmondó pillantást váltottak, mielőtt távozott, mintha a szó ebben a közegben egészen mást jelentene – ahogyan mást is jelentett, hiszen Constance a legkevésbé sem volt rendben: a rák elevenen felfalta. A haja ugyan kezdett kiserkenni, de csak egyenetlen foltokban, miközben a formátlan kórházi köntös felett láthatóvá vált élesen kiugró mellkasa, és csövek kapcsolódtak mindkét vézna karjához, amelyeket a számtalan injekciótól és infúziótól teljesen elborítottak a bevérzések.

– Még jó, hogy nem beszéltem neki a kokainról – szólalt meg Kitty, amint becsukódott az ajtó a nővér mögött, és odakintről meghallották szívből jövő nevetését. – Tudom, hogy ki nem állhatod a virágot, de pánikba estem. Eredetileg aranyszínű körömlakkot, tömjént és egy kézitükröt akartam hozni. Gondoltam, vicces lenne.

– Akkor miért nem ezeket hoztad? – Constance szemei még mindig élettel telten, szikrázóan kéklettek. Ha csak ezekre összpontosított, Kitty szinte meg is feledkezett elsorvadt keretükről. Szinte, de nem teljesen.

– Mert rájöttem, hogy mégsem vicces.

– Azért én nevettem volna.

– Majd legközelebb.

– Akkor már nem lesz olyan vicces. Lelőtted a poént. Kedvesem... – Kitty felé nyúlt, hogy megszorítsák egymás kezét az ágyon. Kitty rá sem bírt nézni Constance sebes és törékeny kézfejére.

– Annyira jó látni téged.

– Sajnálom, hogy csak most jöttem.

– Nem sietted el.

– A dugó miatt... – kezdte Kitty, azután felhagyott a tréfálkozással. Több mint egy hónapot késett.

Csend lett, amíg Kitty ráébredt, hogy most van itt az ideje megmagyarázni, miért nem jött eddig.

– Utálom a kórházakat.

– Tudom. Nosocomephobia.

– Micsoda?

– Kórháziszony.

– Nem tudtam, hogy van rá külön szó.

– Mindenre van külön szó. Két hétig nem tudtam kakilni, azt meg anismusnak hívják.

– Keríthetnék belőle egy jó sztorit – kalandoztak el Kitty gondolatai.

– Nem keríthetnél. A végbélzáró izmaim működése nem tartozik másra, csak rád, rám, Bobra, meg a kedves hölgyre, akinek néha engedem, hogy bekukkantson az alfelembe.

– A kórháziszonyra gondoltam. Abból lehetne egy jó sztori.

– Miért is?

– Képzelj el valakit, aki súlyosan beteg, mégsem kaphat kezelést.

– Akkor kezelik otthon. Nem nagy ügy.

– Mit szólnál egy vajúdó asszonyhoz? Fel-alá járkál a kórház előtt, de egyszerűen képtelen rávenni magát, hogy átlépje a küszöbét.

– Akkor megszül a mentőben, otthon vagy az utcán – vonta meg a vállát Constance. – Egyszer írtam egy asszonyról, aki aközben szült meg, hogy Koszovóban bujkált. Teljesen egyedül maradt, ráadásul ez volt az első gyereke. Csak két héttel később találták meg őket, boldogan és teljesen egészségesen. Az afrikai nők a szántóföldön szülnek, azután mennek vissza dolgozni. A törzseknél tánccal űzik ki a gyerekeket. A nyugati világban eleve rosszul közelítik meg az egész kérdést. – Lemondóan legyintett, miközben ő maga egyetlen gyereket sem szült. – Erről is írtam korábban.

– Akkor egy orvos, aki nem mehet be dolgozni... – erőltette tovább Kitty az ötletet.

– Nevetséges. Akkor hogyan lehetne orvos?

Kitty felnevetett.

– Köszönet a szokott őszinteségedért. – Azután elhalványult a mosolya, ahogy Constance törékeny kezére meredt. – Akkor mit szólnál egy önző kis döghöz, akinek beteg a legjobb barátja, és meg se látogatja?

– A lényeg, hogy itt vagy. Nagyon örülök neked.

Kitty nagyot nyelt.

– Még egy szóval sem említetted.

– Mit?

– Tudod te azt.

– Nem tudtam, akarnál-e beszélni róla.

– Nem igazán.

– Na látod.

Csendben ücsörögtek.

– Ízekre szednek az újságokban, a rádióban, mindenütt – hozta fel végül Kitty a témát.

– Nem olvasok újságot.

Kitty elnézett az ablakpárkányon heverő újságköteg felé.

– Akármerre megyek, mindenki megnéz, mutogat, és összesúg a hátam mögött, mint A skarlát betűben…

– A rivaldafény ezzel jár. Most már tévésztár vagy.

– Nem vagyok tévésztár, csak egy idióta, aki nevetségessé tette magát a tévében. Óriási különbség.

Constance megvonta a vállát, mintha az egész nem számítana.

– Sosem akartad, hogy abban a műsorban dolgozzak. Miért nem mondod, hogy én előre szóltam, és esünk túl az egészen?

– Nem használok ilyen kifejezéseket. Nem lendítik előre a dolgokat.

Kitty elvette a kezét Constance-éról.

– Megvan még az állásom? – kérdezte csendesen.

– Nem beszéltél Pete-tel? – Bosszúsan ejtette helyettes szerkesztője nevét.

– De, csak tőled akarom hallani. Számomra ez sokkal fontosabb.

– Az Etcetera álláspontja változatlan a foglalkoztatásoddal kapcsolatban – jelentette ki Constance.

– Köszönöm – suttogta Kitty.

– Azért támogattam a Harminc Percet, mert tudom, hogy jó riporter vagy, akiben minden megvan ahhoz, hogy nagyszerű riporterré váljon. Mindnyájan követünk el hibákat, egyesek talán nagyobbakat, mint mások, de egyikünk sem tökéletes. Arra használjuk fel az ilyen alkalmakat, hogy jobb riporterekké, s ami még fontosabb, jobb emberekké váljunk. Amikor tíz éve állásinterjúra jöttél hozzám, emlékszel, milyen sztorit próbáltál nekem eladni?

Kitty felnevetett és összerezzent.

– Nem – hazudta.

– Dehogyisnem! Jó, ha te nem mondod ki, majd én. Azt kérdeztem: ha itt és most írnod kellene egy sztorit, bármiről, amiről csak akarsz, mi lenne az?

– Tényleg muszáj még egyszer végigcsinálni? Ott voltam, emlékszel? – Kitty teljesen elpirult.

– Erre te azt felelted – folytatta zavartalanul Constance –, hogy hallottál egy hernyóról, amelyik nem tud pillangóvá változni...

– Igen, igen, tudom.

– S hogy szívesen megvizsgálnád, milyen érzés, amikor kirekesztenek valakit egy ilyen csodából. Tudni szeretted volna, milyen érzés látni a hernyónak más hernyók átalakulását, miközben tudja, hogy neki sosem lesz erre lehetősége. A beszélgetésünk napján elnökválasztás zajlott Amerikában, és elsüllyedt egy óceánjáró, a fedélzetén négyezer-ötszáz emberrel. Aznap tizenkét ilyen interjút tartottam, de te voltál az egyetlen, aki nem a politikáról vagy az óceánjárókról beszélt, és nem akart eltölteni egy napot, mondjuk, Nelson Mandelával. Téged csak az a szegény kis hernyó izgatott.

Kitty elmosolyodott.

– Hát igen, akkor kerültem ki a főiskoláról. Szerintem még túl sok fű volt a szervezetemben.

– Nem – suttogta Constance, ahogyan újra Kitty keze után nyúlt. – Te voltál az egyetlen, aki őszintén elmondta, hogy nem fél szárnyalni, sőt inkább attól retteg, hogy nem képes rá.

Kitty nagyot nyelt, miközben a könnyeivel küszködött. Mostanáig nem sikerült kibontani a szárnyait, és úgy érezte, távolabb került ettől, mint valaha.

– Sokan mondják, hogy a félelem nem hajt előre – folytatta Constance –, de ha nincs félelem, hol a kihívás? A legsikeresebb munkáim sokszor olyankor születtek, amikor átadtam magam a félelemnek, és kihívtam magam ellen a sorsot. Láttam ezt a fiatal lányt, aki attól félt, hogy nem tud szárnyalni, és azt gondoltam: ő kell nekünk. Az egész Etcetera erről szól. Persze, a politikáról tudósítunk, de a politika mögött az emberekről. Ismerni akarjuk a legbensőbb érzéseiket, hogy ne csak a döntéseiket lássuk, hanem a döntéseik mögött rejlő indítékokat is. Mitől hisznek valamiben, mitől éreznek így vagy úgy? Igen, néha beszélünk az étrendről, de nem az az érdekes, hogy organikus vagy teljes kiőrlésű, csakis a miért és a kinek. Minden az emberekről szól, az érzéseikről, az érzelmeikről. Talán alacsonyabb a példányszámunk, de nagyobb hatással vagyunk rájuk, bár ez természetesen csak az én véleményem. Az Etcetera továbbra is megjelenteti az írásaidat, Kitty, amíg azok arról szólnak, ami számodra igaz, és nem arról, ami mások szerint egy jó sztorihoz kell. Senki sem állíthatja magáról, hogy tudja, mit akarnak olvasni, látni vagy hallani az emberek. Az emberek maguk is alig tudják; rendszerint mindig csak utólag derül ki. Éppen ez az eredetiség lényege. Találni valami újat, nem felmelegíteni a régit és kiszolgálni a piacot. – Felhúzta a szemöldökét.

– Az én sztorim volt – szólt Kitty halkan. – Nem okolhatok senki mást.

– Egy sztoriban mindig mások is benne vannak, nem csak a szerző, ezt te is tudod. Ha hozzám fordulsz ezzel... nos, nem adtam volna rá az áldásom, de ha feltételezzük, hogy mégis, akkor is visszavonom, mielőtt túl késő lett volna. Voltak árulkodó jelek, amiket a feletted állóknak is látniuk kellett volna. Ha magadra akarod vállalni a teljes felelősséget, a te dolgod, de azért kérdezd meg magadtól, hogy miért akartad annyira ezt a sztorit.

Kitty nem tudta biztosan, hogy a kérdést ott helyben kell-e megválaszolnia. Constance mindenesetre erőt gyűjtött, és folytatta.

– Egyszer interjút készítettem egy fickóval, aki láthatóan jól szórakozott a kérdéseimen. Amikor rákérdeztem, mit talál olyan mulatságosnak, azt felelte, hogy szerinte a kérdéseim többet elárultak a riporter személyiségéről, mint a válaszok az övéről. Az interjú során többet tudott meg rólam, mint én róla. Ezt érdekesnek találtam, és igazat kellett adnom neki. Szerintem az általunk feltálalt sztori többet elárul a mi személyiségünkről, mint magukról a történésekről. Az iskolában azt tanítják, az újságírónak távol kell tartania magát az általa tudósított történésektől, hogy megőrizze a tárgyilagosságát, gyakran mégis benne kell lenned a sztoriban, hogy megérthesd és kapcsolódhass hozzá, hogy segíthess a közönségnek azonosulni vele, máskülönben lélektelenné válik; ezzel az erővel egy robot is elmesélhetné. S ez még mindig nem jelenti, Kitty, hogy beleerőszakolod a véleményedet. Nem szeretem, ha egy riporter arra használja fel a sztorit, hogy tudassa velünk, mit érez. Kit érdekel, mit gondol egy ember? Egy nemzet? Egy közösség? A női nem? Na, az már fontosabb. Ezt a megértést kell belecsomagolnod a sztoriba, hogy az olvasó úgy érezze, a szavak mögött ott rejtőzöl te is.

Kitty bele se mert gondolni, mit jelent mindez az ő vonatkozásában – soha többé nem akart erről gondolkodni vagy beszélni –, mégsem engedhette meg magának ezt a fényűzést, hiszen sajtópert indítottak a csatornája ellen, és csak egy nap választotta el attól, hogy meg kelljen jelennie a bíróságon. Zakatolni kezdett a szíve. Belefáradt már a gondolkodásba és annak latolgatásába, hogy mi az ördög történhetett. Hirtelen mégis szükségét érezte, hogy bűnbánatot gyakoroljon – hogy bocsánatot kérjen mindenért, és újra értékesnek érezhesse magát.

– Be kell vallanom valamit.

– Imádom a gyónásokat.

– Tudod, amikor nekem adtad a munkát, olyan izgatott voltam, hogy legelőször azt a pillangós sztorit akartam neked megírni.

– Igazán?

– Persze nem tudtam interjút készíteni szegény hernyóval, de ezt akartam alapként használni, amikor olyan emberekről írtam, akik bármennyire szeretnének, nem szárnyalhatnak, mert mások lehúzzák őket, és lenyesegetik a szárnyaikat. – Kitty elszoruló torokkal nézett le barátjára, aki elevenen elsorvadva, óriási szemekkel meredt rá, de leküzdötte előtörő könnyeit. Biztosan tudta, hogy Constance pontosan érti, mire gondol. – Elkezdtem a kutatómunkát... bocsáss meg... – A szája elé kapta a kezét és próbálta összeszedni magát, de nem ment, kicsordultak a könnyei. – Kiderült, hogy tévedtem. A hernyó, akiről beszéltem neked, az oleander, valójában mégiscsak repül. Belőle is lepke lesz. – Kitty nevetségesnek érezte, hogy éppen ennél a résznél fakadt sírva, de nem tudta megállni. Nem a hernyó helyzete keserítette el, sokkal inkább a tény, hogy miként akkor, most is hitvány kutatómunkát végzett, csak ezúttal sokkal súlyosabb következményekkel. – A csatorna felfüggesztett.

– Szívességet tettek vele. Várj, amíg lenyugszanak a kedélyek, azután folytathatod a mesélést.

– Már nem tudom, mit mesélhetnék. Rettegek attól, hogy újra elszúrom.

– Nem fogod elszúrni, Kitty. Tudod, a mesélés – vagy ahogy jobban szeretem, az igazság kutatása – nem feltétlenül azt jelenti, hogy addig harcolsz, amíg le nem leplezel egy hazugságot. Nem kell eget rengető felfedezést tenned. Csak juss el ahhoz, ami igazán számít!

Kitty szipogva bólogatott.

– Sajnálom, ennek a látogatásnak nem rólam kellene szólnia. Tényleg sajnálom. – Előrehajolt a széken, és az ágyra fektette fejét, szégyenkezve, hogy Constance így látja; amiért így viselkedik valaki előtt, aki rettenetesen beteg, és nyilván sokkal fontosabb dolgok miatt aggódik.

– Ugyan – simogatta meg Constance gyengéden Kitty haját. – Ez még sokkal jobb befejezés, mint amire számítottam. Szegény kis hernyó mégiscsak képes repülni.

Amikor Kitty felemelte a fejét, Constance kimerültnek tűnt.

– Jól vagy? Hívjam a nővért?

– Ne... ne. Mindig olyan váratlanul jön. – A szemhéja láthatóan egyre nehezebbé vált. – Csak pihenek egy kicsit, mindjárt jobb lesz. Nem akarom, hogy elmenj. Annyi mindenről kellene beszélnünk. Kezdve Glennel... – mosolyodott el bágyadtan.

Kitty mosolyt színlelt a kedvéért.

– Persze, aludj csak – suttogta. – Én itt leszek.

Constance mindig olvasott az arcában, pillanatokon belül leleplezte minden hazugságát.

– Valahogy sosem kedveltem...

Néhány pillanat múlva szemhéja remegve lezárult.

Kitty Constance kórházi szobájában, az ablakpárkányon ült, s miközben elnézte odalent az embereket, próbálta kiötölni azt a hazavezető utat, amerre a legkevesebben látnák. Pattogó francia szavak térítették magához, mire meglepetten fordult Constance felé. Leszámítva azon alkalmakat, amikor szitkozódott, Kitty tíz év alatt egyszer sem hallotta, hogy Constance franciául beszélt volna.

– Mit mondtál?

Constance egy pillanatig zavartnak tűnt, de megköszörülte a torkát és összeszedte magát.

– Mintha máshol járnál.

– Csak gondolkodtam.

– Erről értesítenem kell a hatóságokat.

– Van valami, amit mindig meg akartam kérdezni. – Kitty visszaült a székre, Constance ágya mellé.

– Igazán? Hogy Bobbal miért nincs gyerekünk? – Felült az ágyban és a víz után nyúlt, de csak néhány cseppet szívott magába.

– Az könnyű kérdés. Kivégezted az összes szobanövényedet. Inkább bele se gondolok, mit csináltál volna egy gyerekkel. Nem, én arra lennék kíváncsi, van-e olyan sztori, amit meg szerettél volna írni, de valamilyen okból mégsem tetted.

Constance tüstént felélénkült.

– Ó, ez tényleg érdekes kérdés. Önmagában kész sztori. – Felvont szemöldökkel nézett Kittyre.

– Mondjuk, kiöregedett írókat kérdezhetnél a sztoriról, ami valahogy kicsúszott a kezükből. Mit szólsz? Beszélek erről Pete-tel. Vagy talán leszerződhetnénk a veteránokkal, hogy írják meg a sztorit, amit eddig elmulasztottak megírni, csakis a magazinnak. Olyanokkal, mint Oisín O’Caellaigh vagy Olivia Wallace. Esélyt adhatnánk nekik, hogy elmondják, ami a szívüket nyomja. Lehetne különkiadás.

Kitty felnevetett.

– Te sosem állsz le?

Halk kopogtatás hallatszott, majd belépett Constance férje, Bob. Kimerültnek tűnt, de amint meglátta Constance-t, ellágyult a tekintete.

– Helló, szívem. Á, helló, Kitty. Kedves, hogy csatlakozol hozzánk.

– Csak a dugó miatt... – szabadkozott Kitty esetlenül.

– Ismerem az érzést – mosolygott Bob, ahogy megkerülte az ágyat és homlokon csókolta feleségét.

– Sokszor én is beragadok, de jobb későn, mint soha, nem igaz? – Constance-ra nézett, akinek arca eltorzult a koncentrálástól. – Kakilni próbálsz, szerelmem?

Kitty felnevetett.

– Kitty arról kérdezett, mi az a sztori, amit mindig is meg akartam írni, de sosem tettem.

– Á! Nem szabad ilyen feladványokat adni neki, az orvosok szigorúan megtiltották. De azért tetszik a kérdés. Hadd találgassak. Arról van szó, amikor zátonyra futott az a tankhajó, te pedig exkluzív interjút szerettél volna a pingvinnel, aki mindent látott?

– Pingvinekkel sosem csinálok exkluzív interjút – nevetett Constance, majd összerezzent a fájdalomtól.

Kitty egyre nyugtalanabb lett, de Bob szokása szerint nem állt le.

– Akkor legyen bálna. A bálnával, aki mindent látott. Boldog-boldogtalannak elmondta, aki csak a közelébe merészkedett.

– Az a hajó kapitánya volt – mordult rá Bobra élesen, de szeretettel.

– De miért nem beszéltél vele? – Kittyt mindig is lenyűgözte a kettejük közti mély vonzalom.

– Késett a gépem – felelte Constance, miközben a takaróját igazgatta.

– Nem találta az útlevelét – lőtte le a poént Bob. – Láttad a lakást… Amennyire tudjuk, a holt-tengeri tekercsek is ott lapulhatnak valahol. Az útleveleket azóta is a kenyérpirítóban tartjuk, hogy mindig meglegyenek. A lényeg, hogy Constance lekéste a gépét, a kapitány pedig beszélt valaki mással, akinek a nevét borítsa a feledés homálya. – Kittyhez fordult és odasúgta neki: – Dan Cummingsszal.

– Oké, kész, ezt már nem élem túl. – Constance a drámai hatás kedvéért eljátszotta, hogy meghal.

Kitty kezébe temette az arcát, annyira tiszteletlennek érezte volna, ha elneveti magát.

– Végre megszabadultunk az öreglánytól – ugratta Bob kedvesen. – Szóval, mi a helyes válasz, szerelmem? Elepedek a kíváncsiságtól.

– Tényleg nem tudod? – kérdezte Kitty Bobtól. A férfi megrázta a fejét, és elnézte töprengő feleségét, aki tényleg mókás látványt nyújtott.

– Á! – élénkült fel hirtelen Constance tekintete. – Rendben. Igazából egészen friss ötlet, tavaly jutott az eszembe... Inkább csak amolyan kísérlet, de azóta foglalkoztat, hogy itt vagyok.

Kitty közelebb húzódott.

Constance kiélvezte Bob és Kitty feszült figyelmét.

– Talán az egyik legjobb munkám...

Kitty türelmetlenül nyögött fel.

– Megmondom, mi legyen. Az akta otthon van az irodában. Teresa majd beenged, ha nem köti le túlságosan, hogy Jeremy Kyle-t nézze. Az N betű alatt találod: „Nevek” a címe. Ha behozod nekem, mindent elmondok róla.

– Ne! – nevetett fel Kitty. – Tudod, milyen türelmetlen vagyok. Kérlek, ne várass addig!

– Ha most elmondom, talán sosem jössz vissza.

– Esküszöm, hogy eljövök.

Constance elmosolyodott.

– Oké, akkor szállítsd az aktát, én pedig szállítom a sztorit.

– Megállapodtunk.

Kezet is ráztak.