VONYÓ JÓZSEF

JOBBOLDALI RADIKÁLISOK MAGYARORSZÁGON

1919–1944

(Tanulmányok, dokumentumok)

Kronosz Kiadó

Pécs, 2012

Borítókép:

Kormánypárti képviselők egy csoportja Kőszegen, 1935. szeptember 15.

Forrás: Függetlenség képes melléklete, 1935. szeptember 17.

Kiadja a Kronosz Kiadó (Virágmandula Kft.)

Felelős kiadó: a kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Erőss Zsolt

Digitális szerkesztés, borítóterv és nyomdai munkák:

Virágmandula Kft.

www.kronoszkiado.hu

www.digitalpaper.hu

www.mandulavirag.hu

© Vonyó József

© Kronosz Kiadó

Fiaimnak,

Péternek és Tamásnak

Tartalom

Előszó

Gömbös fajvédő csoportja és a numerus clausus

Gömbös Gyula és a zsidókérdés

Zsilinszky és a zsidókérdés

A magyarországi szélsőjobboldali csoportok viszonya a kisebbségi kérdéshez a két világháború között

A szélsőjobboldali mozgalmak a kultúráról (1919–1944)

Egy nemzetnevelési koncepció Magyarországon. Béldi Béla: Nemzetirányítás (forrásközlés)

Akart-e Gömbös diktatúrát?

Másolta-e Gömbös Mussolinit vagy/és Hitlert?*

Jobboldali radikalizmus Magyarországon Szálasi előtt

A szélsőjobb térnyerése Zalában az országgyűlési képviselőválasztások tükrében (1931–1939)

A tanulmányok eredeti megjelenési helye

Pártok, politikai egyesületek és szervezetek mutatója

Névmutató

Előszó

A határozott névelő hiánya a címben azt jelzi, hogy nem az összes, a két világháború korában élő magyar jobboldali radikálisról olvashat az, aki kézbe veszi a kötetet. Nem is általában a jobboldali radikalizmus honi jelenségeiről. Csupán néhány olyan politikusról, pártról, akik/amelyek ehhez a politikai irányzathoz kötődnek, annak képviselői, szervezetei voltak. Továbbá egy esettanulmányt, melyben azt követtük nyomon, miként alakult e politikai áramlat helyzete egy sajátos gazdasági és társadalmi struktúrával rendelkező megyében.

A közölt tanulmányok szakmai jelentősége talán abban ragadható meg elsősorban, hogy egyértelműen jelzik: a jobboldali radikalizmus – a köztudatban máig jellemző értékítélettel ellentétben – nem valamiféle egységes mozgalom, hanem sokszínű szellemi-politikai áramlat. E jelző helyett persze szerencsésebb a sokárnyalatú kifejezést használni. Az alapszínek ugyanis azonosak voltak (annak ellenére, hogy egyes pártok még egyenruháik – ingeik – színével is megkülönböztették magukat a többitől), de relatíve gazdagon árnyaltak. Konkrétabban fogalmazva: nagy hasonlóságot – gyakran azonosságot – mutatnak politikai céljaik, ideológiájuk alapelemei. Különbségek inkább a részletekben, a megoldási módokban és az alkalmazott vagy alkalmazni kívánt eszközökben láthatók. Mégis azt tapasztalhatták a kortársak, hogy gyakori volt közöttük a konfliktus. Elég, ha néhány példát említünk. Az 1931 után induló szélsőjobboldali mozgalmak, pártok többsége a fajvédő Gömbös kormányának is harcos ellenzékét képezte. Aligha véletlen, hogy miniszterelnökként adminisztratív eszközökkel (gyűléseik betiltásával, röplapjaik elkobzásával, képviselőjelöltjeik és agitátoraik bezárásával és választási csalásokkal) korlátoztatta az első nyilas pártok agitációs kampányát, s ezzel érvényesülését az 1935. évi választások során. Szálasit pedig hiába próbálta megnyerni – jelentős pozíciót is kilátásba helyezve neki – a kormánypárt számára. A későbbi nemzetvezető inkább ellenzéki pártot szervezett Nemzet Akaratának Pártja néven.

E jelenségek is jelzik, hogy a címben szereplő fogalom csak a laza kereteket jelenti, melyen belül különbséget lehet és kell is tenni az egyes szereplők között – legyenek azok pártok, mozgalmak vagy személyek. S e ponton érdemes néhány szót ejteni a fogalmakról. A nevezetes eszmei-politikai irányzat megnevezésére egyaránt használják a jobboldali radikalizmus, a radikális konzervativizmus és a szélsőjobboldal kifejezéseket. A látszat ellenére ugyanazt fejezi ki mindhárom. A „radikális konzervativizmus” a szellemi előzményekre utal. Használatát az indokolja, hogy eszmei tartópilléreit – legalábbis magyarországi relációban – a neokonzervativizmus elemeiből építették, annak radikalizálása révén alkottak új konstrukciót.[1] A „szélsőjobb” jelző azért azonos ezzel, mert – a politikai mozgalmak, pártok hagyományossá vált felosztását figyelembe véve – a radikális nézeteket valló, illetve eszközöket alkalmazó csoportok képezik a két oldal, a jobb és a bal szélsőségeit egyaránt. Néhány évtizede még majdhogynem kizárólagos volt – s ma is meglehetősen általános az a gyakorlat –, hogy mindent, ami szélsőjobboldali, a fasiszta minősítő jelzővel illettek. Nem csak nálunk. Világszerte elterjedt. Egyrészt azért, mert Mussolini fasiszta mozgalma és pártja volt e körből az a politikai erő, mely először szerezte meg tartósan a hatalmat, s épített ki totális diktatúrát. Szerepe volt benne a Komintern értékelésének is, s még inkább a második világháború traumájának, melyet követően az országokat és különböző emberi közösségeket súlyosan veszélyeztető jobboldali radikális diktatúrák közös frontját ítélték el az egységes jelző alkalmazásával. Továbbá minden olyan törekvést – ideológiát, mozgalmat, személyt stb. – amely, illetve aki az ordas eszmék ismételt terjesztésével próbálkozott. Érthető indulatok és politikai megfontolások egyaránt motiválták tehát ezt a megközelítést. A témakör kutatása, s benne tudományos kritériumok dominanciájának érvényre jutása nyomán azonban a forrásalapú, árnyalt elemzés, értékelés – ennek eredményeként pedig egy differenciáltabb fogalomhasználat – vált egyre inkább jellemzővé. Ezt jelezte Ormos Mária összehasonlító európai elemzést adó két könyve. Társszerzőként jegyzett, 1976-ban megjelent első kötete még az Európai fasizmusok 1919–1939 címet viselte.[2] Jó egy évtizeddel később már Nácizmus – fasizmus címmel adta ki a témát tárgyaló, az előzőre is alapozó, de azt minden tekintetben meghaladó, lényegében új munkáját.[3] Ma már mind a történeti, mind a politológiai szakirodalomban inkább az a jellemző, hogy az egyes változatokat más-más – eredeti nevükből, vagy a kortársak körében közkeletűvé lett – jelzővel jelölik. Így fasisztának inkább csak Mussolinit, illetve pártját és rendszerét nevezik, Hitler viszont megmaradt nemzetiszocialistának vagy nácinak.

A magyarországi mozgalmak esetében is használatossá vált egy általános megnevezés: nyilasok. Annak ellenére, hogy e mozgalmak közül csak Szálasi utolsó pártjának nevében szerepelt, s a legtöbb párt, Szálasiékat is beleértve – legalábbis történetének egy szakaszában – nemzeti szocialistának nevezte magát. Majdnem általánosan alkalmazott jelvényük, a nyilaskereszt miatt azonban „rájuk ragadt” a köznapi kommunikációba általuk is használt megnevezés. Ez a gyakorlat aztán zavarokat is keltett később a kutatókban, ha az egyes szerveződéseket kellett (volna) elkülöníteni egymástól. Pedig több vonatkozásban indokolt ezt megtenni – anélkül, hogy bármelyik rászolgálna a törekvéseikkel, tetteikkel kapcsolatos felelősség alóli felmentésre.

A pártcsalád egyes tagjai közötti hasonlóságok és eltérések érzékelésére kiváltképp alkalmasak azok a tanulmányok, melyek áttekintik valamennyi párt viszonyulását egy-egy társadalmi problémához: jelesül a kultúra és a kisebbségek kérdéséhez.

A megkülönböztetés igénye felerősödött a rendszerváltás után. Nem csak a fentiek szellemében. Ez a törekvés esetenként azzal is jár, hogy egyes, az 1980-as évek előtt (ideológiai-politikai megfontolások alapján) egyoldalúan és eltorzítottan jellemzett szereplőket – a források szakszerű kritikáján alapuló, a korabeli viszonyokat és azok hatásait sokoldalúan értékelő, értelmező elemzések helyett, mai politikai célokat szolgálva – a valóságosnál pozitívabb színben igyekeztek feltüntetni. Vonatkozik ez mindenekelőtt Gömbös Gyula megítélésére, akit egyesek azzal is igyekeznek megkülönböztetni – ami egyébként indokolt – az 1930–40-es évek szélsőséges politikusaitól, hogy esetében a nemzeti radikális jelzőt használják a szélsőjobboldali vagy jobboldali radikális helyett. A „nemzeti” minősítéssel pozitív értelemben szembeállítva az e csoportba soroltakat a szélsőjobbal – valójában annak többi rétegével. Ez pedig újabb fogalmi problémákat vet fel. A jobboldali radikalizmusok immanens eleme a nemzeti (vagy faji) közösség érdekeinek érvényesítése, védelme az idegen elem kártékony hatásaitól. Ha ezt radikális módon, illetve eszközökkel teszi, nevezhetjük nemzeti radikalizmusnak. Ám, ha a „jobboldaliság” meghatározó eleme a „nemzeti”, abban az esetben a nemzeti radikalizmus nem más, mint jobboldali radikalizmus.[4]

Gömbös Gyula és Bajcsy-Zsilinszky pályája még egy fontos szempont figyelembe vételére int bennünket: a teljes életpálya minden korszakának valamennyi fontos elemét és körülményeit feltárva alkothatunk csak reális ítéletet a jobboldali radikális eszmékhez fűződő viszonyukról. A gondos elemzést az teszi szükségessé, hogy politikai pályájuk utolsó szakasza, illetve abban tanúsított magatartásuk, megnyilatkozásaik fontos momentumokat takar(hat)nak el a nem eléggé körültekintő kutató elől. De más-más módon. Gömbös esetében a miniszterelnökként taktikai kényszerekből tett kijelentései hitették el a kortársakkal és egyes kutatókkal is, hogy feladta fajvédő politikáját és annak egyik meghatározó elemét, antiszemitizmusát. Számos tény bizonyítja azonban, hogy ez nem következett be. Bajcsy-Zsilinszky Endre – demokratikus elveket is magába foglaló – náci- és németellenessége, a zsidótörvények elleni tiltakozása, s a háború végi zsidómentő lépései keltették azt a látszatot, hogy immár nem sorolható a zsidók korlátozását kívánók közé. Pedig az immár Gömbössel szakító, a ’30-as évekre egyértelműen németellenessé váló, a nácizmust elutasító politikus nyilvánosan és többször is megvallotta, hogy változatlanul fajvédőnek tartja magát – beleértve a magyarországi zsidóság korlátozásának követelését is, mind gazdasági, mind kulturális téren. De „csak” a numerus clausus jegyében. Koncentrációs táborokba szállításukat, megsemmisítésüket azonban elítélte.

S van még egy feltűnő, a politikai nézetek eltérő alakulására utaló momentum. Zsilinszky és Gömbös mindvégig hangoztatta – s nem is alaptalanul–, hogy ők nem idegen mintákat (fasizmus, nácizmus) másolnak, hanem a magyarországi társadalmi problémákra adnak a helyi viszonyokban gyökerező válaszokat. Velük szemben mások – Böszörménytől, Pálffy Fidélig és Festetics Sándorig, sőt, Gömbös egyik közvetlen munkatársáig, Béldi Béláig – nyíltan vallották, hogy a „korszellem” (vagy Imrédy Béla szóhasználatával: a „koreszmék”) el- és befogadását, illetve követését tartották kívánatosnak. Vagyis a fasizmus és a nemzetiszocializmus elveinek és gyakorlatának követésében látták az ország és a nemzet boldogulásához vezető utat. Igaz, a konkrét megoldásokat tekintve a honi sajátosságok érvényesítésével, egyedi módon. Az alapos elemzés azonban arra is fényt derít, hogy e felszíni ellentmondások jóval kevesebb különbséget jelentettek a tartalmi kérdések megítélésében.

Mert a lényeget mégis az „alapszín” mutatja. A társadalom csoportjait nemzetiség, faj vagy vallás szerint megkülönböztető, egyeseket gazdasági, kulturális érvényesülésükben korlátozó, ezzel az állampolgári jogegyenlőséget megsértő, céljaikat diktatórikus államberendezkedés révén – akár a fizikai erőszak eszközét is alkalmazva – megvalósító irányzatok súlyos következményekkel jártak a korabeli magyar társadalomra nézve. Elég arra utalnunk, milyen károkat okoztak az ún. „zsidótörvények” a magyar gazdaságban és kulturális életben, hogy a holocaust borzalmáról már ne is beszéljünk. A következményeket pedig ma is érezhetjük, tapasztalhatjuk.

Mondhatni persze, hogy e politikai gyakorlat nem köthető valamennyi „árnyalat” képviselőihez, az írásokban szereplő politikusok többségének nem volt érdemi szerepe a jelzett intézkedésekben. Ők csak szavakban – beszédeikben és írásaikban – fogalmaztak meg ilyen jellegű követeléseket. Felelősségük mégis megállapítható. Ha másban nem, abban, hogy a radikális jobboldali eszmék terjesztésével jelentős szerepet játszottak a közgondolkodás formálásában, így – többek között – az antiszemita nézetek, hangulat fennmaradásában, esetenként erősítésében. A kimondott és leírt szavak azonban mozgósítanak. Különösen akkor, ha pártprogramként vagy -propagandaként mögöttük szervező erő is van. Az így terjesztett nézetek – számukra kedvező társadalmi-politikai szituációban – előbb vagy utóbb tettekké vál(hat)nak. Ezt példázza, hogy a biológiai fajvédelem legfőbb magyarországi képviselője, Méhelÿ Lajos az 1920-as évek elejétől még csak előadásaiban és cikkeiben tartotta kívánatosnak „a magyar faji erényeket romboló” vegyes házasságok tilalmát, ám az 1941-ben (1941:XV. tc. a házassági jog módosításáról) már jogi erőre emelkedett. Vele egy időben szerepelt Keltz Sándor, az eugenika első magyarországi képviselőinek egyike, aki az ÉME 1924. évi kongresszusán – Méhelÿ szellemében – „fajvédő telepek” létesítését szorgalmazta. Egy évvel korábban megjelent könyvében leírt szavai szerint pedig: „Gyökeres megoldás csak egy lehet: a zsidófaj, a zsidó típus tökéletes kiirtása.”[5] Azaz holocaustot követelt – ami 1944-ben szörnyű valósággá vált.

Azt is fontos leszögeznünk, hogy – a ma is gyakori általánosítással szemben – a jobboldali radikalizmus nem azonos az antiszemitizmussal. A zsidóellenesség (vagy bármely más társadalmi csoport nemzetiségi, faji, vallási stb. alapon történő kirekesztése) csak egyik – bár kétségtelenül hangsúlyos – eleme a szélsőjobboldali ideológiáknak, motiválója az arra hivatkozó politikai mozgalmaknak. Aligha vitatja bárki Mussolini és fasizmusa szélsőjobboldali voltát – pedig hiányzott belőle a zsidók vagy más „népfajok” hátrányos megkülönböztetése. Közismert a magyarországi népi írók többségének antiszemita velleitása – ám a demokratikus elveket valló művész-politikusokat aligha nevezhetjük szélsőjobboldalinak. Miként a zsidó orvosokat kivégeztető Sztálint sem.

A jobboldali radikalizmus több ennél, s igazi lényege is más. Legfőbb jellemzője, hogy a többségi társadalom (nemzet, faj) kizárólagos uralmát kívánja biztosítani. Ennek feltételét a nemzet vagy faj szilárd egységében jelöli meg, amit nem a társadalom szerves – ezért hosszan elhúzódó, egyenetlen – fejlődésétől vár. Gyors és szilárd megteremtésére törekszik – egy erős központi hatalom által. Az egység tartalma az, hogy az egyéneknek és társadalmi csoportoknak fel kell adniuk saját érdekeiket, törekvéseiket, s azokat alá kell rendelniük a nemzet/faj közös érdekeinek, melyeket az őket egységbe szervező hatalom határoz meg. Ezért vetik el a liberalizmust minden – gazdasági, politikai és kulturális stb. – vonatkozásban. A szabad verseny helyett az állam gazdaságszervező szerepét, a többpárti parlamentarizmus helyett a nemzeti/faji érdeket kizárólagosan szolgáló politikai erő (párt) megkérdőjelezhetetlen uralmát, a parlament megszüntetését, vagy a pártnak történő teljes alárendelését tartják üdvösnek. A nagy közös célokat veszélyeztető nézetek, az egyes csoportok sajátos véleményének elfojtása érdekében törekszenek „egységes – nemzeti/faji – világnézet” kialakítására, melyet a hatalmat gyakorlók diktálnak és képviselnek. A nemzeti egység nemes és mindent megoldó volta adminisztratív eszközök, az erőszak alkalmazását is megengedi, sőt, szükségessé teszi az ő szemükben.

Ebben a politikai gondolkodásban egyes fenyegetett kisebbségek szerepe „csupán” az, hogy bűnbakként őket teszik felelőssé a többségi társadalom gazdasági, társadalmi, kulturális gondjaiért, kudarcaiért – mi több: önnön gyengeségeiért is. Ezért kell korlátozni részvételüket a gazdasági életben, a sajtóban és a művészeti intézményekben, vagy teljesen kiszorítani őket e területekről – mi több, az országból. „Végső megoldásként” akár az életből is.

Ha ebből (az „alapszínből”) indulunk ki, a tárgyalt személyek és irányzatok egyaránt jobboldali radikálisnak tekinthetők/tekintendők – függetlenül attól, milyen „árnyalathoz” soroljuk őket.

* * *

A kötet eltérő műfajú írásokat – tudományos igényű tanulmányokat, egy forrásközlést és egy, a tudományos ismeretterjesztés kategóriájába tartozó cikket tartalmaz. A Rubiconban megjelent cikk a lap jellegéből fakadóan, a zalai helyzetet áttekintő tanulmány pedig egy összefoglaló munka fejezeteként, a könyv szerkesztési elvei miatt nem tartalmaz lábjegyzeteket.

A szerző abban a reményben adja a Tisztelt Olvasó kezébe különböző kötetekben és folyóiratokban már korábban megjelent, részben módosított szövegeit, hogy hozzájárul vele egy, a magyarországi társadalmi diskurzusban nyugvópontra máig nem jutó vita néhány részkérdésének tisztázásához.

Másolta-e Gömbös Mussolinit vagy/és Hitlert?*

„A naptárak 1935. október 6-ot írtak.

(…)

A hasával, buggyos nadrágjával és geopolitikájával

Mussolinira emlékeztető Gömbös

7 és 8 óra között csizmát pucolt:

néhány nappal korábban Göringgel

egy kelet-poroszországi vadászaton volt.

A rominteni erdő nagy fontosságú sarát

Gömbölini a saját kezével

kaparta le a csizmájáról.”

(Tőzsér Árpád: Mittelszolipszizmus)

Kortársai és az utókor történészei, közírói, s – hatásukra – közemberei gyakran hasonlították, mi több, hasonították a miniszterelnök Gömböst a korszak két jobboldali diktátorához, Hitlerhez, s főként Mussolinihoz. Ezt fejezte ki legfrappánsabban Gömbös – széles körben elterjedt, s máig használt – korabeli elnevezése: Gömbölini. Nem csak a kiváló felvidéki költő, kritikus és műfordító, Tőzsér Árpád nevezi így önéletrajzi ihletésű versében, évtizedekkel a második világháború után. Egészen friss külföldi, internetes történeti adattárakban is rábukkanhatunk.[374] A hasonítás kapcsán fogalmazódott meg nem egyszer a vád: a magyar miniszterelnök a két diktátor politikáját másolta, utánozta.

Ezeket az értékítéleteket Gömbös politikai nézeteinek, gyakorlatának és stílusának számos eleme inspirálta. A teljesség igénye nélkül sorolunk néhányat. Külpolitikai téren – többek között – a Berlin-Róma-tengely gondolatának felvetése és szorgalmazása 1922-től, s az a tény, hogy miniszterelnökként első külföldi útja Mussolinihoz vezetett – alig másfél hónappal kinevezése után (1932. november 10–13.). Nem különben híres/hirhedt látogatása – az állam- és kormányfők közül elsőként – a kancellárrá kinevezett Hitlernél (1933. június 17–18.). Hitler relációjában e nézeteket táplálta Gömbös fajvédő politikája, s ennek részeként antiszemitizmusa. Mussolini esetében kiváltképp a korporációs rendszer átvételének kísérlete, s nagy hangsúllyal a stílus, a külsőségek, a gesztusok hasonlósága. Maga Gömbös is alapot adott rá néhány megnyilatkozásával. Az olasz diktátort nyíltan vallotta példaképének: „Mussolini alakja erőt és energiát sugároz, szeme pedig szellemet, zsenialitást és derűt áraszt szerteszét [...] Én szívesen vallom őt mintaképemnek, és szívesen tekintek reá, mint akinek példáját érdemes követnünk.”[375] Hitlerről ugyan sohasem nyilatkozott hasonló módon, sejtelmesen azonban utalt az NSDAP-hoz fűződő kapcsolataira: „Németországban a német jobboldalhoz erős szálaim vannak…”[376]

Hivatkozási alapul szolgálhattak az őt másolással vádolóknak német megnyilatkozások is. Az NSDAP lapja, a Völkische Beobachter 1932. október 8-án megjelent számában „Das nationalsozialistische Regierungsprogramm des Ungarn Gömbös” címmel számolt be a magyar miniszterelnök első, programadó beszédeiről, nyilatkozatairól. „A magyar miniszterelnök, Gömbös tábornok az Egységes Párt gyűlésén ismertette nagyszabású újjáépítési programját, olyan programot, mely alapvonásai-ban figyelemre méltó módon egyezik az NSDAP programjával” – írta a lap budapesti tudósítója.[377]

Gömbös már az 1920-as évektől kezdve tiltakozott a másolás vádja ellen. „Mi nem vagyunk semmiféle összeköttetésben az olasz nacionalistákkal [...] a két állam politikai érdekei annyira különbözők, hogy egyenesen veszedelmes volna az olasz fasizmus rendszerét átültetni magyar talajba [...] Magyarországnak Mussolinival szemben a várakozás álláspontján kell maradnia” – nyilatkozta 1922 novemberében a Reichspost budapesti tudósítójának.[378] Alig egy évvel később – mintegy követendő példaként hivatkozva rá – már lelkesedéssel beszélt a fasizmusról: „Ne csak beszéljünk, hanem cselekedjünk is. A fasizmus vasfegyelmével menjünk utunkon előre.” S bár azonnal hozzátette: „A fascizmust nem lehet lemásolni, helytelen volna ugyanazt tenni nálunk, ami Olaszországban van. Minden országnak megvan a maga mentalitása, a maga reálpolitikai helyzete. Amit egy nagyhatalom tesz, azt nem teheti egy legyőzött ország.” Mégis így zárta a gondolatsort: „De arra ürítem poharamat, hogy egy egységes magyar fascizmus alakuljon ki abból a mozgalomból, amelyet mi kezdeményeztünk és azokból az eszmékből, amelyeket mi hirdetünk.”[379] A németországi párhuzamokra utalva azt hangoztatta, hogy nemzeti politikát akar megvalósítani, de „…nem a nacional-szocializmus jegyében. Ez rossz kifejezés a mi viszonyainkra. Azt tartom, hogy a mi jövőnknek útja a népies politikát követő, erőket konzerváló, fajtulajdonainkat képviselő nacionalizmus lesz!”[380] (1924. április) Miközben – már miniszterelnökként – Mussolinit példaképeként emlegette, kijelentette: „Tisztelem a fasizmust, állítom azonban, hogy az olasz rendszert más nemzet le nem másolhatja.”[381] Hitlernél tett első látogatása kapcsán áradozva beszélt ugyan a díszfelvonulások hangulatáról, s a Führer iránt abban megnyilvánulni látszó rajongásról, de elképzelhetetlennek tartotta hasonló módszerek alkalmazását Magyarországon. Azt is hozzátette: „Nem azért mentem Berlinbe, hogy belpolitikai stílust tanuljak.”[382] Az Országos Mezőgazdasági Kamara közgyűlésén azt hangoztatta: „Ahogy Olaszországból nem lehet narancsfát idehozni, mert az a magyar talajban nem élhet meg, úgy a német rendszert sem lehet átültetni a magyar életbe, mert az itt nem virágozhat ki.”[383] A frissen alakult magyarországi nemzetiszocialista pártok vezéreivel szemben pedig azzal érvelt: „...vannak […] akik idegen, általam nagyra becsült nemzet hivatalos jelvényével [horogkereszt – V. J.] akarnak Magyarországon propagandát csinálni. […] tudniuk kellene, hogy nacionalistának sohasem szabad utánozni, nem szabad másolni, egész gondolatvilágának itt kell gyökereznie. Nem lehet kedves nekünk az a politika, amelyet idegenből hozunk… ”[384] (1933. szeptember 12.)

A tiltakozás azonban hiábavalónak bizonyult. A széles körben hangoztatott vádak halála után is tartották magukat, és későbbi történeti értékelésekbe is beszüremkedtek.

Mi hát az igazság? Másolt vagy nem? Kinek van igaza, a vádlóknak, vagy a tagadó Gömbösnek?

Abban, hogy a vita máig nem jutott nyugvópontra – sok egyéb: ideológiai, szubjektív stb. ok mellett – két, szakmainak nevezhető probléma is szerepet játszott. Egyrészt az, hogy a hasonlósággal, másolással kapcsolatos értékítéletek rendszerint egy vagy néhány jelenség, megnyilatkozás alapján fogalmazódtak meg – az összehasonlított politikusok nézeteinek és politikai gyakorlatának mindenre kiterjedő és alapos elemzése, illetve kormányfői, pártvezéri tevékenységük körülményeinek, feltételeinek mérlegelése nélkül.[385] Másrészt, a jelzett vélemények jobbára csak Gömbös miniszterelnöki tevékenységét értékelve fogalmazódtak meg, nem figyelve pályája korábbi szakaszaira.

Egy rövid tanulmány keretében mi sem vizsgálhatjuk a problematika egészét a teljesség igényével. Arra van csak lehetőségünk, hogy szempontokat vessünk fel, néhány fontos elemet vizsgáljunk meg alaposabban, csupán utalásszerűen jelezve az olasz és német vonatkozásokat. Megállapításaink egy része hipotetikus jellegű, inkább a további kutatást kívánja szolgálni, mintsem a kérdés végérvényes megválaszolását.

A körülményekről

A részleteket csak három fontos körülményt figyelembe véve mérlegelhetjük reálisan és eredményesen. (1) Mindenekelőtt azt kell figyelembe vennünk, hogy Gömbös – hason(l)ítás alapjául szolgáló – nézetei nagyrészt azt megelőzően alakultak ki, hogy Mussolinit és Hitlert megismer(het)te. (2) Másrészt Gömbös miniszterelnökként sokkal kedvezőtlenebb helyzetben, lényegesen több akadállyal számolva, és nagyságrendekkel kevesebb eszköz birtokában láthatott hozzá céljai megvalósításához, mint Mussolini és főként Hitler. (3) S végül: a három politikus eltérő személyiségét sem hagyhatjuk figyelmen kívül.

[A három politikus pályakezdése]

Gömbös politikai nézeteinek alapelemei – a nemzeti gondolat (előbb függetlenségi, majd 1918-tól internacionalizmus-ellenes tartalommal), a liberalizmus- és szocializmus-ellenesség, a nemzeti öncélúság gondolata, az agrárizmus, a szociális gondolat, az antiszemitizmus (fajvédelem), a parlamentarizmus elvetése és a központosított államhatalom szükségességének hangoztatása (akár katonai diktatúra formájában is) – csíráiban már 1912 és 1919 áprilisa között kialakultak.[386] Mindezt mintegy szimbolikusan összegezte híres/hírhedt mondatában az 1919-es bécsi emigrációban kiadott lapja hasábjain: „Igen, mi is szocialisták vagyunk, magyar nemzeti szocialisták!”[387]

Alig három hónappal korábban, 1919 januárjában indult politikai pályája, azzal, hogy a MOVE elnökévé választották. 1920 júniusában lett – aktív szerepet vállaló – nemzetgyűlési képviselő a Nagyatádi Szabó István vezette kisgazdapárt tagjaként. Önálló, általa vezetett pártja ugyan csak 1924 novemberében lett (Magyar Nemzeti Függetlenségi [Fajvédő] Párt), de 1919–1920 fordulójától őt tekinthetjük a – meglehetősen tagolt – magyarországi szélsőjobboldali irányzatok (köztük a MOVE és az ÉME) legbefolyásosabb politikusának, aki programjait a fenti nézetek szellemében fogalmazta meg, azok szerint foglalt állást és cselekedett az aktuális kérdésekben.

Mussolini ebben az időszakban válik szocialistából fasisztává. 1919 márciusában tartották alakuló ülésüket, s júniusban hirdettek programot a fasciok. A jobboldal felé történő elmozdulást azonban csak az 1920 májusában meghirdetett új program jelentett. Ekkortájt született meg a „fasizmus” fogalma. Szeptemberben indultak meg, s novembertől fokozatosan terjedtek ki, váltak egyre agresszívabbá a squadristák terrorakciói a szocialista szervezetek, intézmények ellen. 1920–1921 fordulójától pedig nyilvánvalóvá vált, hogy Mussolini nem csupán a baloldali politikai erők ellen lép fel, hanem a politikai hatalom megszerzéséért is.[388] Maga a Nemzeti Fascista Párt azonban csak 1921 novemberében alakult meg, s december utolsó napjaiban hirdetett programot.[389] A magyar sajtóban 1920 késő őszétől válik ismertté Mussolini neve. Ám akkor még inkább csak mozgalmának tetteit, mintsem politikai nézeteit taglalják a lapok. 1922 tavaszáig nemcsak Gömbös nem említi a későbbi Duce nevét, s nem hivatkozik mozgalmára, hanem a korabeli magyar szélsőjobb legfontosabb orgánuma a Szózat című lap sem. 1920 előtt pedig még kevésbé képzelhető el Gömbös részéről bármiféle érdeklődés Mussolini iránt – ha egyáltalán ismerte volna –, hisz mi sem állt távolabb tőle, mint hogy szocialista nézetek képviselőivel szimpatizáljon. A közzétett szavak azonban nem pontosan tükrözik a valós helyzetet. Fontos, de kevéssé ismert kormányzati külpolitikai lépések is arra utalnak, hogy már Mussolini hatalomra jutása előtt kapcsolatban álltak pártjával az ÉME vezetői.[390] Ezt maga a fajvédő vezér is említette, amikor a Reichspost tudósítójának adott – saját olaszországi kapcsolatait tagadó – interjújában kijelentette: „…nem volt megakadályozható, hogy az Ébredő Magyarok Egyesületének néhány tagja saját elhatározásából a fasizmus felé kapcsolatokat létesítsen.”[391] Velük pedig napi kapcsolatban állt Gömbös, akinek így valamikor 1921–1922 tájától már pontos információi lehettek az olasz fasiszták és vezérük nézeteiről. Ez azonban nem gyökeresen új gondolatokkal gazdagította őt. Inkább arra adott alkalmat, hogy felismerje: Olaszországban olyan mozgalom keletkezett, mely az övéivel rokon politikai ideákat fogalmaz meg, illetve célokat követ.

Hitler még később kezdte politikai pályafutását, mint az olasz diktátor. Az 1919. február–április táján még magát szociáldemokratának valló katona szeptember 12-én a várost uraló müncheni katonai vezetés hírszerző osztagának tagjaként kapott megbízást arra, hogy vegyen részt egy, a szervezet által megfigyelt kis alakulat, a Deutsche Arbeiterpartei gyűlésén. Maga sem gondolta, hogy egy tagságra szóló felkérést küldenek utána, melyhez egyúttal csatolták tagkönyvét is. Ezzel azt dokumentálták, hogy a törpe pártocska 55. tagjaként regisztrálták. A párt, melynek szervezésében ezt követően Hitler aktívan tevékenykedett, 1920 februárjában vette fel a Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP) nevet. Azaz építette be a későbbi Führer a párt nevébe azt a jelzőt, amit Gömbös már nyolc hónappal korábban leírt. Mindezek nyomán határozta el Hitler 1920. április 1-jén, hogy kilép a katonai kötelékből, s a politika terén kíván érvényesülni. Ennek volt egyik feltétele és eredménye, hogy az addigi vezérek ki- és háttérbe szorításával 1921 júliusában az NSDAP irányítása kizárólagosan az ő kezébe került, s tehette azt politikai céljainak eszközévé.[392]

[1] Lásd: Szabó Miklós: Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története (1867–1918). Új Mandátum, Budapest, 2003. 11–94.

[2] Ormos Mária – Ince Miklós: Európai fasizmusok 1919–1939. Kossuth, Budapest, 1976.

[3] Ormos Mária: Nácizmus – fasizmus. Magvető, Budapest, 1987. A kérdéshez lásd még Uő.: A szélsőjobboldaliságról. Rubicon 2004. 11. sz. 64–68.; Uő.: Politikai eszmék, politikai gyakorlatok a 20–21. században. Napvilág, Budapest, 2009. 122–145.

[4] Lásd Szilágyi Ákos: Radikalizmus, jobb és bal. In: Jobboldali radikalizmusok tegnap és ma. Tanulmányok. Második, bővített kiadás. Szerk.: Feitl István. Napvilág, Budapest, 1998. 18–25.

[5] Keltz Sándor: Konzervatív világrend. Budapest, 1923. I. köt. 284. Idézi: Méhelÿ Lajos: A magyar tragédia élettudományi okai. VI. közlemény. Különlenyomat „A Cél” 1924. januári számából. Budapest, 1924. (6) 7. (Kiemelés – V. J.)

[374]* A tanulmány a Magyar Történelmi Társulat előadássorozatán elhangzott előadás alapján készült. A szerző köszönetet mond Ormos Máriának, Gyarmati Györgynek, Harsányi Ivánnak és Szász Zoltánnak, akik a vitában elhangzott észrevételeik, illetve a kéziratról alkotott véleményük révén új szempontokkal gazdagították, árnyalták a szerző e tárgyról alkotott képét.

A RÆSON – politik af betydning című dán történeti összefoglalóban pl. az alábbi szöveg olvasható: „1939 I Budapest underskriver Ungarn en anti-kommunistisk pagt med Aksemagterne. I 1934 havde landet under fascisten Gyula Gömbös (kaldet »Gömbölini« for sin Mussolini-fascination) indgået en handelsaftale med Nazityskland. 11. april 1941 gjorde landet tyskerne selskab i krigen mod Jugoslavien, og 27. juni mod Sovjetunionen.” („1939, Budapesten Magyaroroszág aláír egy antikommunista paktumot a tengelyhatalmakkal. 1934-ben a fasiszta Gömbös Gyula [akit Mussolini iránti rajongása miatt Gömbölininek hívtak] alatt az ország kereskedelmi megállapodást kötött a náci Németországgal. 1941. április 11-én a németekkel együtt Jugoszlávia ellen indított háborút, június 27-én a Szovjetunió ellen.” – A fordítás Miszler Tamás munkája.) Forrás: http://www.raeson.dk/februar.htm (letöltés: 2009. 07. 18.)

[375] Gömbös Gyula: Válogatott politikai beszédek és írások. Szerk. és utószó: Vonyó József. Osiris, 2004. 567–568.

[376] Kerekes Lajos nyomán Idézi: Gergely Jenő: Gömbös Gyula. Politikai pályakép. Vince Kiadó, Budapest, 2001. 272.

[377] Völkische Beobachter, 1932. október 8. Az eredeti német szöveg: „Der ungarische Ministerpräsident General Gömbös hat in der Versammlung der Einheitspartei sein großzügiges Aufbauprogramm bekannt gegeben, ein Programm, das in seinen Wesenszügen dem Programme der N.S.D.A.P. in merkwürdiger Weise entspricht.” Ezúton mondok köszönetet szakdolgozómnak, Topál Zsófiának, aki a dokumentumot rendelkezésemre bocsátotta.

[378] Szózat, 1922. november 16. (Eredeti kiemelések)

[379] Szózat, 1923. október 5.

[380] Gömbös: Válogatott politikai beszédek és írások. i. m. 264.

[381] Idézi Gergely: Gömbös Gyula. Politikai pálykép. i. m. 272

[382] Gömbös Gyula Hatalomra kerülése és kormányzása 1932–1936. Antal István sajtófőnök emlékiratai. Szerk.: Gergely Jenő. Palatinus. Budapest, 2004. 205–206, idézet: 208.

[383] Gömbös: Válogatott politikai beszédek és írások. i. m. 525.

[384] Uo. 546. 1933 decemberében a NEP pártértekezletén nevén nevezve ítélte el ezért Festetics Sándor grófot, „nyomatékosan hangsúlyozva”, hogy „az ország mai helyzetében csakis a magyar földben gyökerező magyar politikára van szükség”. Uo. 577.

[385] A magyarországi szakirodalomban ilyen elemzést Ormos Mária végzett. Lásd Ormos: Nácizmus – fasizmus. Magvető, Budapest, 1987. Elemzései azonban az ideológiák, mozgalmak és pártok összehasonlítására vonatkoztak, s nem foglalkozott részletesen az azokat képviselő politikusokkal.

[386] Ezt igazolják Gömbös korai politikai megnyilvánulásai, cikkei, beszédei és 1920 elején megjelent „feljegyzései”. Gömbös: Válogatott politikai beszédek és írások. i. m. 13–44. Részletesebben lásd Vonyó József: Gömbös Gyula és a nemzeti gondolat. Gömbös Gyula nézetei a nemzetről az 1910–1920-as években. In: In memoriam Bartha Gábor. Tanulmányok Barta Gábor emlékére. Szerk.: Lengvári István. Pécs, 1996. 417--431.; Révay József: Gömbös Gyula élete és politikája. Franklin Társulat, Budapest, 1934. 62–148.

[387] Bécsi Magyar Futár, 1919. április 8. Lásd Gömbös: Válogatott politikai beszédek és írások. i. m. 27.

[388] Vö.: Ormos Mária: Mussolini. I–II. Második, kiegészített kiadás. PolgART, Budapest, 2000. 130–164.

[389] Kis Aladár: Az olasz fasizmus története. Kossuth, Budapest, 1970. 142–151.

[390] Lásd Ormos Mária: Feljegyzések egy magyar delegáció római tárgyalásairól 1922. november végén. In: Európa és a magyarság a 19–20. században Történelem Doktori Program. Kutatási füzetek 9. Szerk.: Vitári Zsolt. Pécsi Tudományegyetem, Pécs, 2002. 107–117.; Ormos Mária: Egy magyar médiavezér: Kozma Miklós. II. PolgArt, Budapest, 2000. 114–116.

[391] Szózat, 1922. november 16.

[392] Lásd: Ormos Mária: Hitler. Második, változatlan utánnyomás. T-Twins, h. n. 1994. 50–73.; Joachim Fest: Hitler. Eine Biographie. Neuesaufgabe. Ullstein Verlag, h. n. 2003. 169–222.