Géczi Endréné – Peszt Miklósné – Hesz Péterné

„Mindent elvettek tőlünk!”

Svábsors Baranyában

Visszaemlékezések

www.digitalpaper.hu

Pécs, 2011

Jelen könyv a szerző (Háhn Judit) kiadásában 2010-ben megjelent könyv változatlan kiadása.

Szerkesztette: Háhn Judit

Technikai szerkesztés és borító: Erőss Zsolt

Kiadja a Virágmandula Kft.

Felelős vezető a kft. ügyvezetője

ePub – ISBN 978-615-5181-18-4

prc – ISBN 978-615-5339-39-4

© Háhn Judit, 2011

© Virágmandula Kft., 2011

Szeretettel és emlékül

nagymamámnak és dédszüleimnek

Háhn Judit

Tartalom

Előszó

„Mindent elvettek tőlünk!” – Géczi Endréné Háy Katalin visszaemlékezése

Szüleim és gyermekkorom

Az ünnepek Himesen

Hétköznapok a faluban

A második világháború kezdete

A betelepítések idején

Cselédként

Az államosítás után

Az ötvenes évek és az első házasságom

A hatvanas évek és a második házasságom

Nagymamaként

„Saját földünkön voltunk napszámosok – Peszt Miklósné Wigand Erzsébet visszaemlékezése

„Ez volt a pokol maga itt a faluban” – Hesz Péterné Schech Erzsébet a telepítések idejéről

Fényképek – Háy Katalin emlékei

Előszó

Ez a könyv az eredeti tervek szerint családi krónikaként jelent volna meg mindössze néhány példányban azzal a céllal, hogy a himesházi származású nagymamám, Háy Katalin életének legfontosabb mozzanatait, emlékképeit megörökítse az utódok számára. Déd- és nagyszüleim életében ugyanis meghatározó szerepet játszott a második világháború utáni időszak. Gyerekkoromban mesék mellett az ő történeteiket hallgattam a telepesekről, a meghurcoltatásokról. Sosem fogom elfelejteni dédnagyanyámat, aki élete végéhez közeledve egész nap az ébresztőórát cipelte magával, attól félve, hogy elveszik tőle. Az anyag összeállításakor kezembe akadt két régi hangfelvétel, amelyeken másik két himesi asszony mesél a telepítések időszakáról. Úgy gondoltam, hogy a három visszaemlékezés megdöbbentő és szomorú történetei nagyobb olvasóközönség érdeklődésére is számíthatnak, ezért egy kötetbe szerkesztettem őket.

Himesháza kis baranyai falu. A 18. század elején érkeztek ide az első német parasztok Fulda környékéről. A 20. század elején még szinte teljesen német településnek számított, a lakosság összetétele a második világháború után változott meg. 1945 és 1947 között 84 székely család érkezett a faluba.[1] Bukovinai székelyek voltak, akiket 1941-ben a magyar állam Bácskába telepített. Innen azonban rövid idő múlva menekülniük kellett, így kerültek többen közülük Himesházára. 1947-ben 29 szlovák család érkezett a faluba a lakosságcsere-egyezmény keretében.[2] A székely és a szlovák betelepülők a német családok otthonaiba költözhettek be, a házak eredeti tulajdonosainak nagy része az utcára került. Szervezett kitelepítésre Himesházán nem került sor.

A magyar nemzetiségpolitika egyik sokakat felkavaró és nagy visszhangot keltő állomása az 1945–1948 közötti időszak. Az ekkor lezajló lakosságcsere népcsoportokat kényszerített arra, hogy otthonaikat elhagyják, s idegen területekre költözzenek. Az áttelepítésekkel több probléma megoldását tervezte a kormány: a földkérdés megoldását, a kollektív felelősséggel vádolt németség kitelepítését, a menekültek elhelyezését, valamint a csehszlovák-magyar lakosságcsere-egyezmény kielégítését. A következményekkel azonban nem számoltak.

A szovjet hadsereg már 1944 végén több tízezer magyarországi németet kényszerített a SZU lágereibe közmunkára.[3] Első ízben az 1945. január 20-án megkötött fegyverszüneti egyezmény értelmében kötelezte magát Magyarország a háborús bűnösök felelősségre vonására. Ez a márciusban elfogadott földreform-rendelet kapcsán vált sürgőssé, hiszen meg kellett oldani a nincstelenek földhöz juttatását. Még ebben a hónapban megszületett az a törvény, amely kimondta a volksbundisták, hazaárulók birtokainak elkobzását. Áprilisra a pártok is megfogalmazták és publikálták állásfoglalásaikat a németek felelősségre vonását illetően.[4] Júliusban jelent meg a kormány 3820/1945. M.E. sz. rendelete, amely intézkedett a hazai németek politikai múltjának felülvizsgálatáról, és szabályozta a Népgondozó Hivatal működését is.[5] A potsdami határozat azonban lehetőséget biztosított nagyszámú német kitelepítésére: a moszkvai utasítás értelmében ez 400-450 ezer főt érintett.

Még ma is vita tárgya, hogy mennyiben tekinthetők a potsdami határozatok előíró jellegűnek, ugyanis valószínűleg csak lehetővé tették, nem pedig kényszeríttették az országokat a németek tömeges méretű kitelepítésére. A magyar kormány végül 1945 decemberében döntött a hazai németek sorsáról: a 12.330/1945. M.E. sz. rendelet áttelepülésre kötelezte mindazokat, akik a legutolsó népszámláláskor magukat német nemzetiségűnek vagy német anyanyelvűnek vallották. 1946 januárjában a németeket falvanként összeírták, vonatokra rakták és Németországba szállították. A kitelepítés nem volt zökkenőmentes, sokszor adódtak szervezési problémák, továbbá a rendeletek állandó módosításával az sem volt mindig egyértelmű, hogy kinek kell elhagynia az országot. Voltak, akiket elüldöztek ugyan otthonaikból, de szervezett kitelepítésüket nem oldották meg. Ezek a családok nincstelenül az utcára kerültek, újra kellett kezdeni az életüket.

Ez a könyv az ő sorsuknak, életüknek állít emléket, felvillantva a kezdeteket, a sváb családok hétköznapjait, majd azt a töréspontot, amely újrakezdésre kényszerítette a kisemmizett családokat. A visszaemlékezések azonban nemcsak a veszteségekre hívják fel a figyelmet, hanem arra az erőre, szorgalomra és hitre, amely a sváb családokat átsegítette ezen az időszakon.

Háhn Judit

„Mindent elvettek tőlünk!” – Géczi Endréné Háy Katalin visszaemlékezése

A betelepítések idején

1944-ben édesapám bevonult. Mi rávettük édesanyámat, hogy menjen a többi nővel, az asszonyokkal, és látogassa meg apánkat. Ő nem akart menni, mert sok tennivaló akadt a ház körül, a jószágokat is el kellett látni. Apám is azt írta, ne jöjjön, mert bombázzák a vasútállomást. Édesanyám végül mégis elutazott hozzája. Nem hagytuk békén, így elment. Több mint egy hétig elvolt, már nem tudom pontosan. A testvérem, a Miklós addig lemeszelte a tűzfalat, az egész házat, a nyári konyhát, az istállót, mindent. Én meg takarítottam utána. Emlékszem, szombaton elmentünk takarmányért, mert vasárnap volt a búcsú. Befogtuk a teheneket, takarmányt hoztunk a mezőről. Édesanyám, amikor hazaért, s leszállt a buszról, már mondták neki, hogy nyugodtan tarthat búcsút, mert a két gyerek meszelt, takarított, takarmányozott. Anyám megnyugodott, amikor hazajött, és látta, hogy mi ketten mit csináltunk.

1945-ben igyekeztünk megmenti azt, amit lehet, mert láttuk, hogy máshol elvettek mindent. Édesapám ruháját, a ládát, amiben a ruhák voltak, néhány ágyneműt, meg ilyesmit. Jöttek is a telepesek brigádokban, karókkal jártak, nézegették maguknak a házakat. A vezetőjüket, a bírót Barabásnak hívták, ő is telepes volt. Néha ott is ettek nálunk, de anyám nem főzött nekik nem tudom mit, arra gondolva, hogy majdcsak megunják, idővel lelépnek. Édesanyám mindig mondta, hogy ne együnk előttük, egyszer majd elegük lesz, elmennek. Így is lett, egy idő után nem jöttek többet. Nem sokkal ezután egyik nap átjött a szomszédasszony, a Liszi néni, azt mondja:

– Jaj, azt hallottam, hogy ma éjjel azokat szedik össze, ahol nincs telepes!

Szegény anyám azt se tudta, hogy mit csináljon ijedtében. Elment ahhoz a házhoz, ahol akkor volt az a telepes nő és a férfi, akik legutóbb nálunk ettek. Kérte őket, hogy jöjjenek vissza, van nálunk liba, meg minden, lehet vágni, van mit enni. Azok azt mondták, hogy ők nem mennek, most találtak egy tele házat. A ház lakói közül a szülők már nem voltak otthon: az anyát elvitték Oroszországba, az apa a háborúban harcolt. Csak az idős nagyszülők és a gyerekek voltak otthon, akik nem tudtak semmit elrejteni. Ez a jóltartás nagyon tetszett a telepeseknek, akik nem is jöttek vissza hozzánk. Aztán éjjel végül azokat szedték össze, akiknél voltak telepesek. Mi így egy darabig még maradhattunk.

Miklósnak voltak német nyelvű ifjúsági újságjai, könyvei (hasonlóak a magyar nyelvű Pajtás újsághoz), kivette ezeket a sublótfiókból a jószágokról és a házról szóló hivatalos szerződésekkel, papírokkal együtt, s elásta őket a pincében. Ezután kiment az utcára, s ott könnyelműen eldicsekedett azzal, hogy az ő újságjait meg a hivatalos papírokat nem fogják megtalálni, mert elásta őket. Valaki azonban ezért feljelentette. Ki tudja, milyen spiclik voltak akkoriban.

Néhány nap múlva jött a két Fábián, a telepeseknek a Barabás nevű bírójuk és még mit tudom én hány férfi. A bátyám nem volt otthon, csak az anyám és én. A férfiak édesanyámtól egy petróleumlámpát meg egy ásót kértek. Anyám nagyon meglepődött, nem értette, hogy mit akarnak ezek nálunk kiásni. Ők persze tudták, hogy mit keresnek. Lementek a pincébe, majd az egyik felkiáltott:

– Itt puha, itt van benn!

Megtalálták a papírokat, édesanyám majd elájult! A férfiak anyámat rögtön elvitték magukkal. Az egyik Fábián maradt csak ott, neki puskája is volt. Tőlem kért egy széket, az egyik nagykaput kinyitotta és odaült, várta, hogy hazajöjjön a testvérem. Amikor Miklós megérkezett, őt is elvitték. Én, mint gyerek, megint magam maradtam. El lehet képzelni, hogy mennyire féltem! Még békeidőben is féltem a sötétben, hát még amikor egyedül voltam otthon.

Ez a csürhe – a férfiak, akik összeszedték az embereket a faluban – használta a himesi zsidóházat is. Volt egy külön szoba, ahova bezárták anyámat és a testvéremet. Utólag tudtam meg, hogy meg is verték őket. Másnap lovaskocsival vitték el őket, internálták őket Mohácsra. A katonalaktanya szuterénjában voltak bezárva másokkal együtt. Voltak himesiek, akik időnként elgyalogoltak Mohácsra az internáltakhoz látogatóba. Egyszer én is elmentem velük. Valami gyümölcsöt, emlékszem, hogy vittem magammal. A laktanyánál megkérdezték, hogy kihez jöttem, majd kiengedték anyámat beszélgetésre. A laktanya előtt, az árokparton ültünk le. Anyám sírt, azt mondta, hogy ne jöjjek többet, ne hozzak semmit, csak vigyázzak otthon mindenre. Három óra volt gyalog az út, oda is és vissza is. Amikor hazaértem, már este volt, megint etetnem kellett a jószágokat.

Anyámék a Korona étteremben kaptak enni, kísérettel mehettek csak oda. Az ebéd árát a vagyonukra terhelték. A nagymamámnak az unokahúga, a Kati néni, szakácsnő volt, lakodalmakra főzött, ő is abban az étteremben dolgozott. Amikor meglátta édesanyámat, nagyon meglepődött, nem értette, hogy hogyan kerültek oda a rokonai, hiszen nem követtek el semmit. Elment az egyik zsidó vezetőhöz, hogy elmondja, az ő rokonai ártatlanok. A zsidó azt felelte, hogy jól van, majd holnap kihallgatja őket. Az volt a szerencse, hogy a Kati néni látta őket, különben nem tudom, mi lett volna velük. A kihallgatáson eléjük tették a kiásott könyveket, újságokat és hivatalos papírokat, valamint olyan politikai könyveket is, amiket anyám és a Miklós akkor látott először. Azt mondták a testvéremnek, hogy válassza ki, melyik az övé. Kihallgatták mindkettőjüket, másnap pedig hazaengedték őket. Ha nincs a Kati néni, az életükben nem kerültek volna haza.

1945-ben hozzánk is kerültek telepesek. Barabás bíróval együtt jöttek, bementek a házunkba, körülnéztek, lementek a pincébe, megnézték az istállót. Amikor végeztek, azt kérdezte a bíró:

– Na, kinek felel meg ez a ház?

Akkor azt mondta a Fülöp Lajos nevezetű telepes, hogy neki megfelel. Így lett az övé a ház. Bennünket abban a percben kiraktak. Még az ebédet sem engedték megenni. Semmit sem adtak ki. Mennünk kellett. Fülöp Lajosnak apám ruhája is kellett, anyámtól kérdezte, hogy merre találja. Édesanyám felháborodottan szólt vissza:

– Az én férjem ruhája? Hát mi köze magának az én férjem ruhájához?

Egy darabig ide-oda vándoroltunk, nem is egyszer szalmakazalban aludtunk. Édesanyám bátyjánál még nem volt telepes, oda mentünk végül. Akkor Fekednek még nem volt összeköttetése az országúttal, nehezebben lehetett megközelíteni, mint Himest. Tudtuk, hogy ott sem maradhatunk sokáig, mert idővel oda is telepesek költöznek majd.

Amikor már néhány hete Fekeden laktunk, édesapám hazatért a fogságból, éjjel ment Himesre. Két botra támaszkodott, mert megsebesült. A kutya nagyon ugatott. Apám a hofstelen jött le, rászólt a kutyára, az rögtön elhallgatott. Biztos megismerte apám hangját. A telepesek benn feküdtek a szobában, apám ágyában is. Apám kopogott az ablakon:

– Miklós! Miklós! Náni!

De nem válaszolt senki. Az utcán volt az egyik rokonunk, aki észrevette, hogy apám hazatért, ő mesélte el neki, hogy mi történt. Amikor apám megtudta, hogy elvettek tőlünk mindent, nem akarta elhinni. Csendben, a hofstelen keresztül kellett elhagynia a házat, nehogy észrevegyék, mert akkor őt is elvitték volna. Voltak olyan férfiak, akiket a hazatértük után azonnal Oroszországba vittek.

Apám még akkor éjjel gyalog elment Fekedre. Aztán pár napig a Sümegi Kati néninél, a Szigetben húzta meg magát. Nem volt ott sokáig, továbbment a Bácskába, Bácsborsodra a nővéréhez. Ha kérdezték, anyám mindig letagadta, hogy apám itthon van.

Később Fekedre is érkeztek telepesek, főleg bányászok, meg alföldiek. Lehet, hogy voltak cseszkók is, arra már nem emlékszem nagyon. Fekeden kitelepítés is volt, de mi már nem voltunk ott akkor, lejöttünk ide Mohácsra.

Már akkoriban mondogatták az öregek, hogy itt elég hamar tönkre fog menni minden, mert a telepesek nem dolgoztak. Egymáshoz mentek mulatni, enni-inni, csak ne kelljen dolgozni.

Egyszer, sok év után, elmentem a mi telepeseinkhez, rendesen fogadtak. Kértem tőlük, hogy adjanak egy szekrényt vagy sublótot emlékül. Talán még egy szentképnek is örültem volna. Azt mondta a telepes asszony, hogy nem ad ki belőle semmit, mert az mind leltáron van. Csak akkor kaphatok, ha majd ők elmennek. Így szomorúan, üres kézzel távoztam.

[1] Forrás: Himesháza honlapja (http://www.himeshaza.hu/index.php?page=kezdolap&cont=kezdo-3) (Letöltés ideje: 2010. 09. 25.)

[2] Uo.

[3] „A Szovjetunióban a német munkaerõ igénybevételét a jóvátétel egyik formájának tekintették. A szovjet hadsereg által deportált németek tízezreivel az ország munkaerõ-szükségletét igyekeztek biztosítani. Ezeket az akciókat tervszerûen, jó elõre felkészülve, az érdekelt országokat és a szövetséges nagyhatalmakat kész tények elé állítva hajtották végre.” (Tóth Ágnes: Telepítések Magyarországon 1945-48 között. A németek kitelepítése, a belsõ népmozgások és a szlovák-magyar lakosságcsere összefüggései. Bács-Kiskun Megyei Önkormányzat Levéltára, Kecskemét. 1993, 21.)

[4] A német nemzetiségû lakosság kitelepítését a Szociáldemokrata Párt kivételével 1945 tavaszára minden hazai párt támogatta. (Tóth i. m. 30.)

[5] „A törvény értelmében a Volksbund-vezetõnek minõsített személyek vagyonát a földreformrendelet értelmében teljes egészében el kellett kobozni, és internálásukról lehetett intézkedni. Súlyos szabályokat alkalmaztak a Volksbund-tagokkal szemben is. Azok, akikrõl azt állapította meg a bizottság, hogy ugyan egyik kategóriába sem sorolhatók be, de »nemzethûségükrõl és demokratikus érzelmükrõl« sem tettek tanúságot, azok is kötelezhetõk arra, hogy az el- vagy összeköltöztetteket házaikba befogadják. A rendelet pozitívuma, hogy megpróbálta árnyaltan, jogi keretek közé szorítva megítélni a németek háború alatti magatartását.” (Tóth i. m. 36)