Sztanó László

Sötét hajnal

ATHENAEUM
2013

ATHENAEUM
Budapest

Copyright © Sztanó László, 2013

ISBN 978 963 293 271 2

elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Így kellett történnie. A nap egyre laposabban sütött a vidékre. Ilyenkor az árnyékok hosszabbra nyúlnak, míg szélességük változatlan marad. Torz árnyjáték. Egy elhagyott fészer árnyéka akkora, mint egy emeletes házé. A deszkafal résein keresztül éles fény vág a sötétség húsába. Odébb húsz méter hosszú fa, tizenöt méteres villanypózna. Kutya a tövében, majdnem egy méterre nyúlik el az úton, holott nem túl nagy termetű. Félméteres macska után iramodik. Kavargó por, egy ideig nem látni jól az árnyjátékot. Biciklis. Kerékpárjával együtt öt méter. Nyakánál elmetszi a vízszintes és a függőleges határa a földút és a cserjesor között. A feje a bokrok lombjainak alján vibrál végig, folyton ugráló körvonalakkal, formátlanul. Keleten a szokásosnál is mélyebb kék az ég. A lenyugvó nap fenyegető felhőtengert világít meg arrafelé. A bozótra hátulról zúdul a fény. Hátulról megvilágított paraván. Egy fej vonul végig rajta, mintha bábjáték zajlana, egyetlen, test nélküli fej, a biciklista feje. A cserjesor mögött vizesárok. Félre kell hajlítani az ágakat. Szívós, nyíratlan, kuszán egymásba fonódó ágak, rengeteg tüskés ág-bog, nem engedik át könnyen a betolakodót.

Óvatosan kell félrehajlítani őket, különben kisiklanak a kézből, visszavágódnak, egyenesen az ember arcába. Visszavágnak. Megvan ennek is a technikája, mikor kell lehajolni, megcsippenteni a gallyat, és óvatosan elhajlítani, túlmenni rajta, elengedni. Az ember mögött azután összecsapódhatnak az ágak, menni kell tovább. Végül is csak gazzal benőtt bozótos! Ezen ne lehetne átvergődni? Átszakítani a paravánt! Ezt persze nem merik megtenni! Hús-vér emberek kellenek nekik. Húsból és vérből valók. Pedig a paraván mögött csak bábok vannak. A hátulról rájuk vetülő fényben sötét árnyuk, ha a bábos lehúzta őket a színről, átüt a vásznon akkor is. Áttörni a bozóton, óvatosan elhajlítani a tövises ágakat, és kijutni a vizesárokhoz, ki.

Megáll az árok partján. Árnyéka összeolvad a bokrokéval. Az árok száraz, még nem jött el a tavaszi esők ideje.

Még nem.

Pedig kelet felől sötét felhők gyülekeznek. Az árok ki van száradva.

Meglátja a testet a parton. Meglát valamit. Először nem is gondolja, hogy emberi test. Valami a parton hever. Csak percek múltán tör át a gondolat, hogy emberi lény fekszik a bokrok mögött. Biztosan csavargó, drogos vagy részeg. Mióta feküdhet itt? Egyáltalán miért jött el idáig? Miért nem ment inkább haza? Megszokhatták már ott az ilyesmit, nem kell miatta elbujdokolnia. Közelebb lép. Most már kíváncsi, egészen közel megy a földön heverő emberhez. Lépésről lépésre cserkészi be, az elején nem is számolja a lépéseket, normális esetben az ember nem számolja lépéseit. De az utolsókat, az utolsó néhány lépést már igen: négy… három… kettő… közben egyre bizonytalanabb, egyre nehezebben mozdul a lába – ejnye, ezek az engedetlen lábak! Egyre sűrűbb lesz körülötte a levegő, visszacsapnak a tövises ágak, felvérzik az arcát. Egyre halványabban látszik, amit sejtenie, amit gyanítania, amit látnia kell, ott az árok partján. Az az ember halott. Az utolsó lépés már nem is a sajátja. Mintha a hulla tenné meg felé, az fordul meg, bár ő látja saját kezeit, ahogy a tetem vállaiba fogódzkodnak, érzi saját izmainak feszülését, és ahogy a test súlypontja elmozdul. A fej oldalra-hátra bicsaklik. Egyenesen rámered.

Nincs arca.

A helyszínelők, pattogó beszédű, gyors, határozott mozgású emberek, bizonyosan megállapítják a halál beálltának idejét. A holttestet zsákba rakják. Nem történhetett másképp. A nap már lement, az árnyékok sehol, csak ez az egyhangú szürkület. A tetem huszonéves férfié. Sovány, magas, jól öltözött fiú. Az egyetlen érdekes dolog, amit az áldozatnál találnak, egy napló. A farzsebében hordta. Fekete műbőr kötésű, tömzsi kis notesz, épp elfér egy átlagos nagyságú farzsebben, ahhoz azonban eléggé kidomborodik, hogy azonnal észre lehessen venni. A nyomozó beleolvas. A szürkületben nem lehet könnyű dolga.

A nyomozók általában kíváncsi természetűek, foglalkozási ártalom, ha úgy tetszik. Mindenesetre ez a nyomozó beleolvas a naplóba. Ez itt olyan kíváncsi fajta. Sovány, mondhatni inas ember, rövid kiskabátot hord, bal lábára kissé sántít. Tudni akarja mindenáron, mi történt, mielőtt az áldozat itt végezte, az árokparton.

Ott fekszik az árok mellett, becipzározva egy nejlonzsákba. Egyik füle hiányzik, három méterrel arrébb találják majd meg. Egy rendőr szórakozottan félrerúgja, azt hiszi, valami száraz göröngy. De aztán észreveszi, hogy véres, és olyan járatok vannak rajta, mint egy fülkagylón. Mert az is: fülkagyló. Rászáradt a vér. A földön tényleg göröngynek látszik. A vizesárok mellett, térdig gazban. Amíg az ember fel nem figyel a különös formára: mintha egy fül lenne! És tényleg fül. Csak éppen nem tartozik hozzá ember. Ez nem olyan óriási eredmény, persze, ha három méterrel arrébb egy hulla fekszik, aminek hiányzik a fél füle. Nem kell hozzá különösebb intuíció. Legjobb az összes göröngyben, vakondtúrásban, az autókból kihajított szemétben, mindenütt levágott füleket látni. Akkor csak meg kell találni közöttük az igazit, a tényleg fület. Azét a fejét, amelyről hiányzik. Az orrot is, és a fogakat. Meg a szemgolyókat. Kis türelemmel össze lehet belőle rakni valamit. Egy arcot.

A nyomozó a naplót lapozgatja, a fekete bőrkötésest. Gumikesztyű van rajta, az ujjlenyomatok miatt. Kiejti a kezéből. Nem igazán talál rajta fogást. Lehajol érte, a sánta, merev lába miatt kissé nehezére esik. Felveszi, de mielőtt újra olvasni kezdené, alaposan megvizsgálja, elöl, hátul, a gerincét, ujjai között végigpergeti a lapokat. Találomra felüti. Végül valamin egész biztosan megakad a szeme. Az első oldalon egy név áll: Kertész Olivér. A holttestnél semmiféle iratot nem találtak, sem személyi igazolványt, sem jogosítványt, sem mást. Ő hát Kertész Olivér? Vagy Kertész Olivér csupán a napló tulajdonosa? Most azonban nem ez érdekli, ez vélhetőleg hamarosan kiderül. Belemerül a napló olvasásába. Talán a zseblámpáját is előveszi, hogy jobban lásson. Nagyon tudni akar valamit! A szürkületben összefolynak a betűk.

1.

Harold Jenkins alatt megnyikordult a bőrfotel, ahogy súlyos teste hátrahanyatlott. Magas homlokán, ahonnan a haj már visszavonulóban volt, izzadságcseppek ütköztek ki. Fejközépi első hajtincsei a koponyájához tapadtak. Kezei élettelenül lógtak a karfák mellett, majdnem a földet érték. Mivel kissé oldalvást dőlt, szorosra kötött nyakkendője az inggallérból kidagadó nyaktól indulva csálén hullott zakója egyik hajtókájára. Üveges tekintettel meredt a mennyezetre.

– Az évszázad sztorija lesz! – szólalt meg, s ábrázatán elégedettség ömlött szét. Felfénylett izzadt homloka, alatta szinte fakónak hatott kissé divatjamúlt, a hetvenes évekből visszamaradt, fémkeretes szemüvege. Háttal ült az ablaknak, glóriaként csavarodott feje köré az optimista, késő délutáni napfény. Fejét kissé oldalra billentve nyájas megértéssel mosolygott, úgy általában a világra.

– Legalábbis az évtizedé, itt az államban.

Utolsó mondatával jócskán szűkebbre vonta az elképzelhető dicsőség körét, ám ez cseppet sem csorbította jókedvének gömbölyűségét. Ott ült, karrierjének csúcsán, a szerkesztőségben, mely ugyan csak három helyiségből állt, ám szemei előtt már újabb, magasabb csúcsok, népesebb, elevenebb lapkiadó képe lebegett. Felállt, az ablakhoz lépett, és leeresztette a reluxát, mely egyszeriben felszeletelte a szerkesztő jókedvével versenyt tolakodó napfényt. Jenkins feje körül nem ragyogott már a vakító sugárkoszorú. A fénycsíkok tárgyilagosan világították meg a berendezést: a polcokat, melyeken irattartók és könyvek sorakoztak, az íróasztalt példás, jól kiszámított rendetlenségében, ahonnan csak egy asztali lámpa és egy képernyő magasodott ki, és a falon az Államok térképét.

Edwin Pierce alakja sehogy sem akart belesimulni a szemközti fotelbe. Pierce feltűnően hallgatag, közömbös, szinte szórakozott volt ahhoz, hogy azt lehessen gondolni, nem követi Jenkins minden szavát a legaprólékosabb figyelemmel. Jenkinst ez nem zavarta különösképpen, tovább görgette mondókáját.

– Na, és mi kell a nagy sztorihoz?

Edwin annyira sem erőltette meg magát, hogy kérdőn nézzen rá. Közömbös hallgatásba burkolódzott. Jól megtanulta a leckét, rezzenéstelen arccal figyelni, amit a másik mond, ahogyan mondja. És főként azt, amit nem mond ki. Mindig abban rejtőzik a lényeg. A szavak csupán nyomok, elvezetnek valahova. Esetleg tévútra. Meglehet, szándékosan. A nagy sztori. Mit akar Jenkins? Mit akar tőle? Az egész persze csak játék volt. Tudta, igazából nincs veszélyben. Ugyan mit akarhatna tőle Jenkins? Az egyetlen, amit el tudott képzelni erről a hízásnak indult, középkorú emberről ebben az áporodott hátországban, harsogó magabiztossága mögött oly rosszul rejtegetett sóvárgásával a sikerre – nos, az egyetlen dolog, amire Jenkins vágyhatott, a villódzó New York volt. Ám ott ő, Edwin Pierce, az egykori szépreményű védőügyvéd is még csak fél lábbal volt ismét jelen, talán annyira sem.

– Először is egy különleges hős – válaszolta meg saját költői kérdését Jenkins, szokása szerint. – Amilyen nemhogy Northville-ben vagy itt, Albanyban nincs („hogyan is lehetne”, ez volt az arcára írva), de az egész Államokban sem sok. Még New Yorkban sem. Sáskaevés? Ugyan! Tonnaszámra zabálják a sáskát és sütik forró kövön a kígyót Nevadában a kamerák előtt a valóságshow-k túlélő-jelöltjei. Túlélik, naná, hogy túlélik…

Edwin szemrebbenés nélkül egyetértett. Nem volt tétje a dolognak, nem figyelt Jenkins sztorijára. Gondolatai kényszeresen tértek vissza ugyanoda, mint mindig: ha még egyszer megkaphatna egy igazi, rázós büntetőpert! Egy gyilkosságot. A legmegátalkodottabb szennyládát is kivakarná a szarból. Nem követné el még egyszer azt a műhibát, melyet azóta csak lelkiismereti rövidzárlatnak nevez. Brogan egy rohadék volt, gátlástalan állat, aki pénzért kinyírta a feleségét, járulékos veszteségként pedig a mostohagyerekeit. Elvetemült gazember, a pszichopátia legkisebb árnyéka nélkül. Most már nyugodtan kimondhatta magában, ami végig ott motoszkált benne, s végül tönkretette a karrierjét. Caroline kedvéért vállalta el. A közvéleményt lázban tartotta az ügy, mindenki Brogan fejét követelte. Ő volt a védelem. De nem a közvéleménnyel volt baja, nem törődött a fenyegető hívásokkal és levelekkel, megszokta, hogy csak kocsival jár, ott és akkor, ahol és amikor nem ismerhetik fel a tévé híradásai alapján. A baj Brogan volt, hogy egy cinikus, mocsok patkány, tetves gennyláda. Aligha sokan érzékelték ezt nála jobban. Számtalanszor beszélt vele órákon át. Üvöltözhettek a törvényszék előtt a vénasszonyok, az aszott lelkű, puritán erkölcscsőszök meg a magukat gerjesztő feministák és gyermekvédő mozgalmárok. Ő tudta igazán, ki az a Michael Brogan.

Caroline talán kicsit félt, de aggodalmát elnyomta lelkes büszkesége. Mindig ilyen férjet akart. Ilyen ügyvédet, aki nem hátrál meg a tömegnyomás elől sem, aki a legreménytelenebb ügyet is diadalra viszi. Michael Broganét is. Ezét a hitvány féregét. Caroline sem volt hajlandó többet tudni Broganről, mint az utcán és a tévé előtt átkozódó csőcselék, csak nála ez éppen az ellenkező reakciót váltotta ki: Edwinnek mindenképpen enyhítő körülményt kell találnia Brogan számára, minden és mindenki ellenében. Hiába próbálta lefesteni neki azt az embert, Caroline ettől csak vérszemet kapott. Lelkesedése és belevaló, lehetetlent nem ismerő férjébe vetett hite az egekig ért. Már a felmentés lebegett lelki szemei előtt.

Caroline-nak volt igaza? Nem kellett volna nagyvonalúan elsiklania a tetthelyen, a vécében talált cigarettacsikk fölött?

Hiszen köztudomású volt, hogy Brogan és az asszony nem dohányzott. Perújrafelvételt kellett volna kérnie, amikor kiderült, az asszony első férje mégsem halt meg a viharos válóper után, s bizonyos szálak akár hozzá is elvezethettek? De mi volt mindez Broganhez, a férfi kíméletlen, gátlástalan, sötét lelkéhez képest? A nyomozók, a helyszínelők, a laborosok nem tudhatták. Kint őrjöngött a tömeg. De nem az zavarta.

Michael Brogant életfogytiglanra ítélték, de ténylegesen letöltendő fegyházbüntetése első évének végén meghalt. Nem volt többé ügy, a közvélemény megnyugodott, a halálhírre fel sem kapta a fejét. Nekik nem kellett több a reflektorfényben vett elégtételnél. Egy fiatal, ambiciózus ügyész azonban Brogan valamelyik távoli rokona biztatására előkotorta az ügyet, megtalálta benne az elúszni hagyott cigarettacsikket, a még élő első férjet, és egyebeket, amik annak idején nem sokat nyomtak volna a latban, de ahhoz elegendőek voltak, hogy őt, az ünnepelt ügyvédet kiüssék a nyeregből. Hibázott, tény. Nem védte kellő körültekintéssel ügyfelét – de Brogan már régen nem érdekelt senkit. A tét az ő skalpja volt. Attól fogva azután előjött minden, az összes rövidzárlata, habozása, vívódásainak szégyenteljes nyomai. Íme hát, ezúttal utána nyomoztak. A kamara elnöke, a Brogan-ügyet előásó becsvágyó ügyész jó barátja, azzal kezdte, amikor végül berendelte meghallgatásra:

– Ön végtelenül intelligens ember, Mr. Pierce. Bizonyára maga is érzi, hogy nem igazán hivatott büntetőperes ügyvédnek. Mindenki közös érdekében, beleértve azokat, akik a jövőben ügyfelei lennének, vonja le a megfelelő következtetést.

Caroline is levonta a magáét: két hónap múlva lelépett. Vitte magával méhében öthónapos kislányukat.

•

Jenkins a másik oldalra billentette fejét, de kedélye mit sem változott.

– A mi hősünk, hogy úgy mondjam, maga a sáska… azazhogy, szóval, na hogy is fejezzem ki magam… szóval, a mi hősünk – Jenkins ünnepélyes képet igyekezett vágni – maga Allyson Synge.

Várt. Edwin körülnézett az irodában, s egy pillanat alatt ismét jelen volt.

– Nem mond neked semmit ez a név? – kérdezte nyomatékosan a szerkesztő. Edwin egy falásra bekebelezte a végszóra elébe vetett nevet. Valahonnan ismerősnek tűnt. Nem túl gyakori errefelé. Megpróbált visszaemlékezni itteni és korábbi, New York-i ügyfeleire. Nem, nem volt közöttük Allyson Synge nevű. Semmiféle Synge. Annyi mindennek kel utánajárnia egy-egy üggyel kapcsolatban. Majd megnézi a címtárában. Valahol biztosan a nyomára akad.

– Az az olyan arcú… na, hogy hívják… elefántember. Genetikailag bele van kódolva.

Nem stimmel. Erre egész biztosan emlékezne.

– Aztán ha pechje van, gyerekkorában egyszer csak elkezd az arca… na, hogy is mondjam… szövetburjánzások nőnek rajta, egyre több és több, eleinte leoperálják őket, de végül már annyi jön ki… persze nemcsak az arcán, az egész testén… – Jenkins szemmel látható élvezettel borzongott bele a maga eszkábálta leírásba.

– Neurofibromatózis – csapott le szikeként a definíció Edwin szájából.

Valahol mégis találkozott már ezzel a névvel. Synge. Allyson Synge, vagy valami ilyesféle. Vagy képzelődik csupán, valami déjà vu érzés?

– Ez az! Neurofibromatózis – kapott mohón Jenkins a tudományos semlegességében is baljós szón. – Hát, Allyson Synge-nek pechje van. – Megigazította a szemüvegét. Hangja halk és komoly volt, szinte együttérző. – Borzasztó lehet, szegénynek. De van itt más is! – Jenkins ismét az előbbi, gömbölyded elégedettség volt. – Allyson szenzációsan jól zongorázik.

Edwin gondolatai elkalandoztak. Hát persze! Mi másról szólna a Northvil e Review? Az éves vitorlásversenyről a Nagy Sacandaga-tavon? A városi könyvtár tombolával egybekötött jégkrém-estjéről? A „Kémény Fecskéinek” hazatéréséről május 6-án a Hubbell-kéményre, miközben a közönséget a helyi jazz-együttes szórakoztatja, és egy vendégművész elmondja a kémény történetét? Ez a város egyetlen műemléke, és legnevezetesebb programja. És ha egyszer majd szarnak eljönni a fecskék, ott fog állni egész Northville a kémény körül, letaglózva, megrendülten, és várja, hogy a város elsüllyedjen a feledés mocsarában, vagy beleszürküljön a többi város egyforma rengetegébe. Attól fogva lassú unalom gyűri maga alá Northville lakóit.

Előkotort zsebéből egy csomag rágógumit, az egyiket gondosan kifejtette a papírból, szájába vette, a papírt összehajtogatta, és a csomaggal együtt visszacsúsztatta a zsebébe.

– De mi köze Northville-hez ennek az Allyson Synge-nek?

– Ott élt másfél évvel ezelőttig az anyjával.

Tehát mégsem képzelődés!

– Mindenki ismerte, naná… akarom mondani… na, szóval, nem lehetett nem észrevenni. Persze megszokták az emberek, hogy nap mint nap látják. Eljárt mindenhova, New Yorkba és ide is. Te már nem láthattad, másfél éve Syracuse-ba költöztek. A zongorázás miatt. Így mondták hivatalosan, de azt is hallottam, hogy pszichés gondjai voltak. Szóval, Northville-ben hozzászoktak. Észre sem vették! Képzeld csak el – hangja áttüzesedett –, észre sem vették, milyen aranybánya járkál közöttük! Csak élni kellett volna a lehetőséggel! Northville nevét fél Amerika, sőt talán egész Amerika, az egész világ rég ismerné már! Allyson Synge lenne az arca…

Northville. Alig ismeri Northville-t. Két hete folyik ott egy telekkisajátítási ügye, egyszer találkozott a polgármesterrel és egy-két emberrel. Stacyhez is kiugrott egyszer-kétszer, mióta a lány odaköltözött, és Jenkinsnek dolgozik. Annak azonban csak egy éve, Allyson Synge-gel tehát nem találkozhatott, sem ő, sem Stacy.

Jenkins lelkesen, izgatottan forgolódott, mintha Edwinnél hálásabb közönséget keresne szavainak.

– Egy ilyen nem mindennapi hőssel nem mindennapi dolog kell, hogy történjék. A helyzet az, hogy Allyson Synge egy mesterkurzusra készül. – Jenkins a falon függő térképhez lépett, szemével megkereste New York államot, benne az Albanyt jelző foltot, néhány centire tőle a Nagy Sacandaga-tavat. Pár lépést hátralépett, és elnézett jobb felé, majd a szoba belső, ajtó melletti sarkára bökött:

– Jó messzire.

A térkép és az ajtó között, az alacsony könyvespolc helyén az Atlanti-óceán hullámzott, a Brit-szigetek nagyjából a szótárak környékén voltak.

Kopogtak. Az ajtó éppen a kontinensre nyílt. Középkorú nő állt a küszöbön, kissé elszabott, színes csíkos ruhát viselt.

– Stacy telefonált, úton van.

– És miért nem nekem… – Jenkins kihúzta a zsebéből mobiltelefonját. – A fenébe is! Kikapcsolva felejtettem.

– Akkor ne hívjam vissza, hogy…

– Most már jöjjön, ha elindult. Úgyis beszélni akartam vele.

A titkárnő behúzta maga után az ajtót. A szerkesztő, ha már kezében volt a telefon, sietve beütött egy számot.

– Row & Randall irodája? Beszélhetnék Mr. Rothenfelddel? Hogy házon kívül van? Kérem, mondja meg neki, hogy Harold Jenkins kereste. Igen, Jenkins, a Northville Review-tól.

Zsebre vágta a telefont, és cinkos mosollyal fordult Edwinhez, aki időközben visszazökkent látszólag szenvtelen komolyságába.

– Már a reklámot szervezem. Ők a legjobbak a keleti parton. Tudod, mennyibe kerül egy ilyen akció? Travis szenátort is megkerestem. Nem árt, ha szívén viseli egy nehéz sorsú tehetség ügyét. Allysonnak sem, és neki sem. A stábot én szervezem, személyesen. Rossra és Gilbertre gondoltam. Rothenfeld azon lesz, hogy valamelyik nagyobb tévécsatorna is ráharapjon a dologra. Márpedig ha a Row & Randall kezébe veszi az ügyet, meg is van rá minden esély.

Jenkins ráeszmélt, hogy túl sokat fecseg a gyakorlati részletekről. Végül is ez az ő ügye. Neki ez igazán erős oldala.

Edwint nem sokkal többnek szánja, mint próbaközönségnek. Kétségtelenül értelmesebb, mint az átlag, akiknek az Allyson-sztorit szánja. Éppen ezért nem kell tudnia minden részletről. Nem bízott benne teljesen. Azazhogy bízott benne, Edwin nem tartozott a gátlástalan karrieristák közé, lám, hogyan végezte New Yorkban. De azért mégiscsak ügyvéd, és benne van bizonyos dolgokban. Felejtsük el hát a Row & Randall-t, a szponzorokat és Travis szenátort!

– Ekkora felhajtás egy mesterkurzus miatt?

– Kit érdekel a mesterkurzus? Allyson csodaként fog visszatérni. Megszépül! – Látszott Jenkinsen, nagyon erőlködik, hogy Allyson Synge-et szépnek képzelje. – Hogy szép lesz, talán kissé túlzás. Bár manapság az orvostudomány csodákra képes. Persze – bizonyára ismét Allyson képe ugrott be neki – a csodának is vannak határai…

Visszaült az íróasztala mögé, és újfent a legteljesebb kényelembe helyezte magát.

– De hát mindenki megérdemel egyszer egy csodát, nem? Egy igazi, nagy csodát!

– A mesterkurzus csodálatos eredménye? – vonta fel szemöldökét Edwin.

– Egy frászt. Horgass professzoré.

Újabb emészteni való név. Ennek azonban végképp nem volt semmi íze Edwin számára.

– Horgass a legkiválóbb arcrekonstrukciós sebészek egyike.

– Mit akarsz kihozni ebből az egészből? – kérdezte gyanakodva Edwin.

– Hát nem érted? Happy endet. Csodát. Amire mindenki vágyik. – Jenkins leereszkedő türelemmel folytatta, mintha iskolásgyereknek magyarázná. – Miért, te a sok nyomorult northville-i helyében, akik úgy várják minden májusban Hubbell grandiózus kéménye tövében azokat a nyüves fecskéket, mint az Úristen angyalait, akik tavasztól őszig a hetipiacon, szamócák és spárgák társaságában töltik péntekjeiket, ezeknek az embereknek a helyében te nem akarnál valami nagyobbat? – Jenkins belelendült. – Nézz körül, Edwin! Hiszen az utcára sem mennek már ki! – Még egyszer feltápászkodott, és kilesett a reluxa résein, mintha ellenőrizné, tényleg alig néhány lélek lézeng az utcán. A többit már nem volt nehéz elképzelnie. – Ülnek reggel az újságjukba bújva, este meg, a napi robot után, a tévéjük előtt! Ott ülnek minden este! Egy sör meg egy zacskó chips mellett töltik egész hátralévő életüket. Nem is szólnak egymáshoz. Legfeljebb, hogy „szívem, hozz be egy sört a hűtőből, ez már teljesen megmelegedett!”

– „Behozok a hűtőből egy kurva sört, mert ez itt már húgymeleg” – mormogta Edwin, ahogy magában szokta a tévé előtt, majd Jenkinsre vigyorgott. – Nem is olyan rossz! Jéghideg sör mellett nézni a Hawks–Celtics meccset.

Jenkins meg sem hallotta. – Ugyan miről álmodoznának ezek? Hogy Patrick Jane mindent látó, kék szemeire nyársalja őket? Hogy Rachel és Ross összejönnek, vagy szétmennek? Hogy Natalie Portman seggét taperolják? Ugye, van valami fogalmad a tudattalanról? Az ösztönéletről? – Hirtelen egy sor efféle kifejezés tolult az elméjébe. – Tudod, hogy mi az a katarzis? Ami a begerjedés után jön. – Edwin felé hajolt az íróasztal fölött, úgy folytatta, szinte kiabálva, minden szót megnyomva: – Nem az a lány az újságban, a képernyőn vagy akárhol a francban, nem az lesz felturbózva! Szarok Allyson Synge-re! A közönség fog felpörögni! Ezek az egyszerű, derék, becsületes, rühös northville-i polgárok!

Jenkins agya ismét a gyakorlati részleteken járt, mintha Edwin ott sem lenne. – A leghatásosabb a „veled is megtörténhetne” formula. Tudtad, hogy a statisztikák szerint az arc kóros eltorzulása nem is annyira ritka dolog, mint gondolná az ember? – Egy pillanatra elbizonytalanodott, de azonnal megnyugtatta magát. – Allyson esete persze egyáltalán nem átlagos. És ne feledd… – mutatta ujjaival az asztal szélén dobolva, mint egy zongorán. – A beleélést mással is megtámogathatnánk – folytatta. – Olvasói levelekkel. Egy egész kis Allyson Synge-fórumot alakíthatnánk ki, akár a honlapunkon is. A műtétig biztosan működne, de lehet, hogy még utána is, egy darabig. Felajánlásokat is tehetnének. Nem a pénz miatt, csak hogy így is érezzék, részesei Allyson sorsának.

Jenkins tele volt ötletekkel. Némelyiket már korábban kieszelte, vagy olvasta valahol, de látszott rajta, hogy egy-kettő épp abban a pillanatban jut eszébe.

– Ha filmanyagot is csinálunk, kereshetnénk hozzá egy Allyson-motívumot… hogy is mondjam csak… valami Allyson’s Song-ot. Végül is az egészben benne van a zene is. Felkutathatnánk más hasonló eseteket, hogyan élnek, mit csinálnak, hogy érzik magukat ezzel a… hogy fejezzem ki magam… nem azt akarom mondani… de hát eléggé furcsa érzés lehet, és ezt ugye más nem tudhatja, nem élheti át igazán, csak elképzelheti, hogy ha olyan lenne, akkor… – A szerkesztő cinkos mosollyal hunyorgott Edwinre. – Ugye, érted a dörgést? De a legfontosabb – emelte fel mutatóujját – a sztori! Beszámoló a lány mindennapjairól. A jó előkészítés fél siker. Sőt, talán ezen múlik minden!

Elégedetten dőlt hátra karosszékében. Miután a képzeletbeli célszalagot átszakította, gondolatait ügetőre fogta.

– Tegyük föl, hogy könyvben is megjelentetjük a sztorit. Ha neked kellene megírnod, hogyan fognál neki? – Úgy kérdezte Edwintől, mintha különleges kegyet gyakorolna.

– Sehogy!

Jenkins jóindulatú homloka kissé elfelhősödött.

– Nem találod jó ötletnek – szögezte le keményen. Maga elé nézett, majd Edwinre emelte szúrós tekintetét. – Sejtem a kifogásodat. Csakhogy ez másik szakma. És, ha szabad megjegyeznem, talán nem is áll olyan távol a tiédtől. Mármint attól, amit régebben csináltál. – Edwin összeszorította a fogát. – Itt sem kecsegtet sok haszonnal a túlzott aggályoskodás. Tőlünk is várnak valamit az emberek. Mint mindenkitől. Mondd, Edwin – hajolt közelebb Jenkins a szemközti fotelhez –, te még mindig azt vallod, hogy az igazat, csakis az igazat és a színtiszta igazat? – Fensőbbségesen hanyatlott vissza. – Ugyan! Csupán azt, hogy tisztességgel játsszuk el benne a mi szerény szerepünket. Tisztességgel és ügyesen. „Csak igazság” nem létezik, ezt neked kell a legjobban tudnod. A színtiszta igazság pedig a nagybetűs igazságszolgáltatás dolga, vagy a sorsé, vagy Istené. Nem a tiéd, sem az enyém. Majd azok közül valamelyik gondoskodik róla, hogy a szerepünkből adódó félrecsúszások is a helyükre kerüljenek.

Edwin visszasüppedt a hallgatásba. Jenkins az ajtó felé nézett, mintha mögötte ott állna a segítség. És valóban, hiszen a segítség épp a felé az ajtó felé tartott.

– Stacy tudósíthatna!

Edwin felneszelt. – Stacy? Ha Stacy valamit nem akar, az egy címlapsztori.

Ez a név kellett ide, nem Allyson Synge-é és Horgass professzoré! Jenkins Edwin szemébe nézett.

– Ezt akarni fogja! Te is tudod!

– Tisztában vagy vele, mivel játszol, Harold?

Valamelyik távoli utcán szirénázva robogott egy rendőrautó. Egy légy próbálkozott a csukott ablakon keresztül kijutni a szabadba. Hármat-négyet koppant, aztán leszállt valahova erőt gyűjteni az újabb rohamhoz.

Jenkins ismét lendületbe jött: – Tudod, milyen sztorit fog ebből kerekíteni? Éppen Stacyre van szükségünk! Most, hogy mondod, pont ő kell ehhez!

– Éppen azt mondom… – Edwin elharapta a mondat végét. Nem, Stacy nem fog belemenni. Edwin elnézett Jenkins feje fölött, a félig leárnyékolt ablak irányába. Nem is kell belemennie. Ott van neki Rebecca. Csak ő van neki, törődnie kell vele, fel kell nevelnie. Minden egyebet jobb, ha lezár magában. Épp eleget várt már vele. Semmi szüksége nincs Allyson Synge sztorijára.

– Felhúzzam? – szólalt meg Jenkins, s választ sem várva harmadszorra is az ablakhoz lépett. Felhúzta a reluxát. Vakító fény vágott Edwin szemébe, közvetlenül a túloldali ház teteje fölül. Az ablak kápráztató négyszöge körül egy csapásra eltűnt a szoba, a könyvespolcokkal és az íróasztallal együtt.

Csak Jenkins fekete sziluettje állt a fényáradat közepén, mint látótérben a vakfolt, mely hirtelen természetellenes módon érzékelhetővé, hatalmassá, kikerülhetetlenné vált. Edwin önkéntelenül behunyta a szemét.