Oravecz Nóra

ÖSSZEKÖTVE

Libri Kiadó

Budapest

© Oravecz Nóra, 2013

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Szerkesztette Darida Benedek

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-275-6

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Egy

Nem szeret. Csak ez jár a fejemben. Monotonon ismételgetem magamban a mondatot, más gondolatnak esélye sincs beférkőznie az agyamba. A két szó beleeszi magát minden sejtembe, érzem, ahogy egyre hangosabban zakatolnak a fejemben. Néha még az is bevillan, hogy soha nem leszel elég. A szavak hangosak. Idegesítenek. Nagyon.

Sötét van. A kanapémon gubbasztok, a lámpa leoltva. Semmit sem látok, egyedül vagyok a gondolataimmal. Nem is tudom, mit vártam. Egyszerűen nem tudom felfogni, miért történik már megint ugyanaz, mint évekkel ezelőtt, és miért pont velem.

A redőnyön beszűrődik a reggeli nap fénye a reménnyel, hogy minden jobb lesz. De most valahogy nem tudok hinni neki. A fenéket lesz jobb, gondolom. Felkapok egy plédet, kinyitom az erkélyajtót, és kiülök gondolkodni. Gyűlölök mindent – de leginkább őt. A világ olyan igazságtalan. Olyan sötét minden, és annyira egyedül vagyok.

Pedig most tényleg semmit sem rontottam el. Ha jobban belegondolok, igen, Dávid cseszte el az egészet. Idióta, érzéketlen barom.

A mellkasomon nyomás, a hatalmas gombóc a torkomban megőrjít, a hajam remegő térdeimre omlik, képtelen vagyok sírni. A telefonom meg csak csörög, meg rezeg, meg csörög… Megállás nélkül… Tudom, hogy Dávid az! Megfogom a BlackBerryt, hogy behajítsam a kanapéra. Rosszul célzok, a telefon darabjaira hullva landol a padlón. Ebben jó vagy, Kloé, állapítom meg magamban, és becsapom az erkélyajtót. Úgy érzem, ennek már sohasem lesz vége. Mindig ugyanaz a szemét.

Leveszem a cipőm, belebújok a papucsomba. Csak pár órája értem haza Dávidtól. Annyira nehéz volt megtenni ezt a lépést, mert most végleg szakítottam vele. De nem maradt más választásom! Az elmúlt órákban tucatnyi SMS-ben győzködött, hogy maradjak, ne menjek. Nem válaszoltam neki. Dávid szeretett a maga módján, csak épp nem annyira, mint én őt. Nekem pedig ennyi nem elég, úgyhogy léptem, és töröltem őt az életemből. Ha nem pontosan azt kapom, amit én akarok, akkor már nem is kell. Mire felmentem a Facebookra, már üzenet várt tőle, amiben azt ecsetelte, bár fontos vagyok neki, ő csak ennyit tud nyújtani. Ha beérem ennyivel, akkor szóljak, bármikor számíthatok rá, amúgy inkább kilép az életemből. Köszönöm, de ha most lelép, ne is jöjjön vissza!

Nem is tudom, mit képzeltem. Talán hogy őt is megeszem reggelire. Hát, volt itt reggeli, csak épp én kerültem a tányérra. Visszanyalt a fagyi.

Azt hittem, vele is eljátszadozhatok majd anélkül, hogy beleszeretnék. Az elmúlt években zseniálisan működött a dolog, gondoltam, nem lesz ez most se másképp. Imádtam szórakozni a srácokkal, az már más kérdés volt, hogy ők ezt annyira nem élvezték. Mind belém szeretett, én meg kacagva hagytam őket magukra. Mintha cuki kóbor kutyákba rúgnék egy utolsót, hogy szegények hangos nyüszítések közepette szép lassan belehaljanak.

Azt gondoltam, most sem lesz para. Eszméletlenül jó vagyok ebben: körbevenni magam több tucat fiúval, miközben valójában egyiktől sem akarok semmit, maximum kihasználni őket… Sosem sérültem miattuk. Kivéve egyszer.

Az egész a középsuliban kezdődött. Életem első nagy szerelme, Tomi nem figyelt fel rám. Nem csoda, jelentéktelen voltam a kis rózsaszín hajgumis copfommal és a szakadt, kínais farmerommal. Emlékszem, ahogy ott álltam az iskola udvarán az első szünetben, és megláttam Tomit. Ó, istenem, azonnal szerelmes lettem belé! De ő még csak rám sem hederített. Hónapok múltak el, mire észrevett, akkor is csak azért, mert fellökött a folyosón. Bocsánatot kért, és ment tovább.

Egy napon, miközben a farsangi fotókon nézegettem magam, egyfolytában azon kattogott az agyam, hogy én nem akarok ez a lány lenni. Görnyedt, szürke egér voltam.

Órákon át tudtam azon pörögni, miért nem születtem másik családba. Utáltam anyámékat, a szánalmas munkahelyeikkel együtt. Ki nem állhattam, hogy nincs pénzünk, hogy mindennap két szendviccsel indítottak el az iskolába. Az, hogy mondjuk vehessek egy Snickerst, lehetetlen volt. Ha esetleg mégis, akkor biztosan szülinapom volt.

Csórók voltunk. Órákon át tudtam a butikokat járni, és a szívem szakadt meg, amiért nekem nem lehettek olyan ruháim, mint a menő lányoknak. Népszerű akartam lenni. De mi csak negyedévente vásároltunk, akkor is kaptam két felsőt, meg három bugyit, és kuss volt a nevem a következő három hónapban. Egyszer rácsaptam apámra az ajtót, amiért akkora lúzer, hogy nem tud adni ötezer forintot a nadrágra, amit kinéztem magamnak. Azt is többször a fejükhöz vágtam, mennyire szégyellem, hogy ők a szüleim.

Ma már ezt persze rettentően bánom. Széthajtották magukat. Nagyon sokat dolgoztak, de így is eladósodtak, minden pénzünk a törlesztésre ment el. Néha hónap közepén anyám közölte, hogy most két hétig krumplit fogunk enni krumplival. Krumplis tésztát, rakott krumplit meg krumplifőzeléket két héten át.

Aztán rájöttem, hogy a turkálókban sokkal több göncöt tudok venni magamnak, mint egy butikban. Onnantól kezdve a turkálóból szereztem a cuccaimat, és néha sikerült igazán egyedi darabokat találnom. Szégyelltem, hogy oda kell járnom, ezért mielőtt bementem, mindig alaposan körbenéztem, nincs-e bent ismerős. A legeldugottabb helyeket választottam, hogy még véletlenül se lásson meg senki. Viszont megtanultam, mit hogyan tudok feldobni, és a legegyszerűbb ruhát is irtó lazára varázsoltam. És ez épp elég volt ahhoz, hogy a fiúk is észrevegyenek.

Hosszas tesztelés után végül megtaláltam a stílusomat, így eljött a nagy este, amikor végre talpig Kloéban indultam a péntek esti buliba. Laza voltam, de nőies, a srácok meg végre utánam fordultak. Észrevettek. A sminkemet a mosdóban készítettem el. Korábban sosem hordtam magas sarkút. Azon a héten minden áldott nap hamarabb hazaszöktem a suliból, hogy gyakorolhassam benne a járást. A végén már tökéletesen ment. Mint ahogy az is, hogy észrevétlenül tudjak lelépni otthonról.

Életem egyik legszebb estéje volt. A fiúk szeme kocsányon lógott, és egymás után akarták fizetni az italaimat. Néha összevitatkoztak, hogy kié legyek. Imádtam!

Onnantól élveztem a sulit. A pénteki srácok hétköznap is észrevettek, rám köszöntek. De ez már harmadikban volt, annak is a legvégén. Elkezdtem sminkelni magam, de csak és kizárólag a suliban. Tudtam, a pénteki látványnál alább nem adhaton, mert akkor nem leszek érdekes. Ha otthonról indultam volna el fél kiló sminkkel az arcomon, anyám megöl. Főleg, ha rájött volna, honnan szereztem a márkás szempillaspirálokat meg az alapozókat. Pénzem nem volt rá, a suli meg túl fárasztó volt ahhoz, hogy utána még valami diákmunkán rohadjak, mondjuk árufeltöltőként. Inkább loptam. Tudtam, a menő lányok is ezt csinálják, mert lopni óriási buli, én pedig nem akartam kimaradni a bulikból. Tökéletesen kidolgozott haditervvel szereztem be a drogériákból a cuccokat, amikre épp szükségem volt. Aztán otthon, esténként sunyiban próbálgattam, mi áll jól nekem. Párszor rohadtul elrontottam. Néha a szemöldököm napokig úgy nézett ki, mintha valami elcseszett Betti, a csúnya lány lennék.

Akkor aztán rájöttem, hogy nem elég a jó kinézet, valahogy el kell érnem, hogy tényleg felfigyeljenek rám a fiúk. Egyre többen lógtak velem, de én extra figyelmet akartam. Azt akartam, hogy menő legyen velem lenni. Le akartam taszítani a trónjáról az összes picsát.

Leginkább Pannát.

Úristen, de rühelltem azt a lányt. Ahogy a hosszú fekete haját dobálta, meg ahogy az osztályteremben mindig kibeszéltek minket az idétlen barátnőivel, amiért mi Barbival kínai ruhát hordtunk. Ha tudták volna, hogy a legalja turkálókból szerzem a ruháimat, még jobban cikiztek volna. De aztán egyszer csak észrevették, hogy fenyegetni kezdtem a népszerűségüket.

Tényleg beteg volt, amit műveltek. Felvonultak a suliban, mindig a legmenőbb srácokkal lógtak, a bulikon pedig a legdrágább ruhákban jelentek meg. Sosem volt rajtuk kétszer ugyanaz a ruha egy héten.

Viszont időközben rám is egyre többen felfigyeltek, főleg a bulikban. Havonta egyszer-kétszer elszöktem bulizni úgy, hogy anyámék észre se vették. Pénzem sohasem volt, ennek ellenére mindig nehezen keveredtem haza, ugyanis a srácok állandóan leitattak. Imádtam, ha meghívtak, ez is volt a cél. A péntek este tökéletes alkalom volt arra, hogy ismerkedjek, hogy észrevegyenek. Lassacskán minden megváltozott.

Közben egyre nagyobb bunkó lettem. Igazi szarkavaró, akivel vagy jóban vagy, vagy hozzá sem szólsz, mert különben darabokra szed. A fiúk imádták a kiszámíthatatlanságomat, a hirtelen haragomat, hogy egyik pillanatról a másikra kiscicából oroszlánná változtam.

Megvártak suli után, hazakísértek, velem akartak bulizni, felvettek az MSN-re. De még mindig nem értem el a célom. Egyvalami még mindig hiányzott. Méghozzá Tomi.

Az a srác egyszerűen hihetetlen volt. Ahogy a szünetekben végigvonult a folyosón, a lányok lélegzete elállt, és szájtátva fordultak utána. Tomi mindezt őrülten élvezte, azt pedig még inkább, hogy Panna egyre többször találkozgatott vele, hiszen valójában a srácnak csak ő kellett. Abban reménykedtem, hogy előbb-utóbb egy fiú valamelyik másik gimiből elcsavarja Panna fejét, és akkor végre nekem is lesz esélyem. De látszott, hogy egyre szorosabbra fűződnek a szálak közöttük. Ragyogott a szemük, amikor együtt voltak, és rajtam kívül már mindenki azt várta, mikor jönnek össze.

A szünetekben mindenki róluk pletykált. Meg az órákon is, mi például füzetekben leveleztünk Barbival. Egy napon Barbi szomorú arccal rakta le elém a füzetet. Egyetlen szót láttam benne, amikor kinyitottam: Összejöttek.

Az volt életem egyik legborzasztóbb napja. Utáltam az egész világot. A következő időszakban még nagyobb ribanc lettem, még nagyobb háremet gyűjtöttem magam köré. Gondoltam, ha népszerűnek tartanak a srácok körében, akkor majd Tomi is észreveszi, mennyire nagyszerű vagyok.

Aztán egyszer csak valami para lett köztük Pannával. Hosszú hetekig csak falták egymást a szünetekben, aztán egy szép, késő őszi napon arra lettünk figyelmesek, hogy Panna zokogva rohan haza a suliból. Tomi akkora pofont kapott, hogy két napig lehetett látni Panna keze nyomát az arcán. Azóta sem tudjuk, mi történt.

Mire eljött a szalagavató, már hetek óta nem is beszéltek egymással.

A buli, amit mindannyian vártunk. Amire sikerült kitúrni álmaim ruháját: egyszerű volt, fekete és überszexi. Nem akartam, hogy anyám meglássa, mert úgy gondoltam, fix, hogy sehova nem engedne ebben a göncben. Aztán mégis lebuktam, de ő csak mosolyogva azt mondta: biztosan gyönyörű leszek benne, és nagyon büszke rám. Én viszont önző, buta liba módjára rávágtam az ajtót, és csak annyit mondtam neki: ha valóban büszke lenne rám, akkor mindenben támogatna.

Ezt a mai napig bánom. Támogatott ő mindenben. Csak én meg egy idióta voltam, aki épp lázadt.

Aztán eljött az a bizonyos este. A szalagavatós táncunk után az öltözőben vodka-narancsot vedeltünk Barbival meg még pár lánnyal. Az egyik csaj hozta otthonról, fantás üvegben lopta ki.

Talpig szexi cuccban, kisminkelve, kissé spiccesen léptünk be az étterembe, ahol a többiek már önfeledten táncoltak. Percenként jártunk ki a mosdóba, ugyanis iszonyat drága volt a pia, és a vodkánkból még volt egy fél PET-palacknyi. A harmadik kör után már világomról nem tudtam. Tényleg, mocskos részeg lettem, pedig ez az este lett volna a nagy alkalom.

Tomi észrevett. Végre. A fekete mini meghozta a hatását, a fiú a csajok szerint szájtátva bámult, miközben elmentem mellette. Én ebből semmit nem vettem észre, épp elég volt arra koncentrálni, hogy ne törjem ki a bokám a magas sarkúmban. Később odajött hozzám, hogy táncoljunk. Kiderült, hogy mindent tud rólam, a srácok leadták a drótot. Szerelmes volt ő Pannába, de attól még vak nem, mint utólag kiderült. Örömtáncot jártam magamban, mert sikerült a hadjáratom. Élveztem a társaságát.

Tomi sorra hozta a vodka-narancsokat. Amikor ugyanis megkérdezte, mit innék, azt válaszoltam, hogy ott folytatnám, ahol elkezdtem. Mégis, hol kezdtem el, kérdezte. Mondtam neki, hogy még a lányöltözőben. Kedvesen bólogatott, és a fülembe súgta, hogy nem is látszik rajtam az ital, majd megcsókolta a nyakamat. Beleremegtem. Nem akartam elhinni, hogy ez megtörténhet. A következő emlékem, hogy a mosdóban hányok. Minden más kiesett az emlékezetemből. Fogalmam sincs, hogyan kerültem a kagyló elé, és arra sem emlékszem, ki volt az a lány, aki a hajamat fogta, de az biztos, hogy utána a mosdóban töltöttem az estét, elszúrva a nagy esélyemet. A rohadt életbe!

Másnap Barbi adta le a drótot, hogy Tomi végül Pannával távozott. Nem akartam elhinni. Megkaptam a nagy lehetőséget, de mindent elszúrtam a hülye vodka miatt.

Akkoriban még akkor is csak nyitott kapcsolatba voltam hajlandó belemenni, amikor valaki a kelleténél jobban tetszett. Strigulákat húzogattam, még a csajoknak is megmutattam, kikhez volt már közöm. Percre pontosan tudtam, kivel, mikor, hol és mit csináltam. Ilyenkor a lányok csak annyit mondtak kuncogva: „Rossz vagy, Kloé!”. Én meg bólogattam, hogy tudok róla. Imádtam a szabadságot, a nélkül nem tudtam volna egyszerre több srácot is kihasználni.

Évekig így éltem. Később azért kevesebbet játszadoztam a pasikkal, de valahol még mindig őrült voltam velük. Bele sem gondoltam abba, mi lesz, ha esetleg valaki jobban érdekel majd, vagy eljön a pillanat, amikor már nem elég, hogy valakit hetente egyszer látok.

Felnőttem, bassza meg, és Dávid nem szórakozhat velem. Én sem akarok tovább játszadozni vele. Valami másra vágyok. Csakhogy ő meg nem. Rohadt igazságtalan az élet.

Egy csütörtök este ismertem meg. Aznap este hét is elmúlt már, mire hazaértem a munkából, ugyanis épp egy nagy meetinget tartottunk, ahol az előttünk álló hónapokról tárgyaltunk. Keményen melóztam akkoriban, nem maradt mellette életem. Miután lediplomáztam, a gyakorlatot követően rögtön megkaptam egy junior menedzseri pozit, bár inkább asszisztensi feladataim voltak. Amolyan mindenből-egy-kicsit típusú munkakör. Amihez a nagyoknak nem volt kedvük, az jutott nekem.

Sztahanov lelkes követőjeként gépeltem, e-maileztem, skype meetingeltem a rózsaszín céges laptopomon, tárgyaltam, intézkedtem – és nem éltem. Tudtam, mindent meg kell tennem, hogy megtartsam az állásomat. Bármikor nézett be hozzánk a főnök, engem ott talált a gépem előtt gubbasztva. Néha reggel nyolctól este nyolcig bent voltam.

Amikor azon a csütörtökön hazaértem, valamiért nagyon fel voltam pörögve, nem találtam a helyemet otthon. Épp azon elmélkedtem, vajon ki lehet bent a városban, amikor megcsörrent a telefonom. Barbi volt az. Azt mondta, az újdonsült pasijával épp a Fröccsteraszon ülnek, és arra gondolt, nem csatlakozom-e hozzájuk. Nem kellett túl sokáig győzködniük.

Fél perc alatt felkaptam a sötét farmeromat meg a fekete csőtopomat. A Fröccsterasz kavicsairól megfeledkezve belebújtam az egyik magas sarkúmba. A sminkemmel nem foglalkoztam, a hajamba épp csak beletúrva készülődtem. Egy utolsó igazítás a tükör előtt, jobbra fordul, balra fordul, megfordul, nagy mosoly, jó, rendben lesz, és már húztam is le a taxihoz.

„A Deákra kérném!”– mondtam, amikor beültem a kocsiba, majd a következő jó tizenöt-húsz percet a telefonomat babrálva töltöttem. Dugó volt. Már messziről kiszúrtam a Fröccsterasz világító névtábláját, ahogy a kerti lámpák fényeit is. Olyan az a hely, mintha otthon ülnél, a hátsó kertben, csak épp az Erzsébet tér kellős közepén van, a Deákhoz már-már hozzánőtt deszkásokkal körítve, amerre a szem ellát. A hely nappal általában az övék, este viszont a burzsujok parádéznak itt az alterokkal keveredve. Ha muszáj lenne besorolni magunkat valamelyik csapatba, akkor Barbi a szőke tincseivel, a tökéletes alakjával és a Converse cipős, kigyúrt, focista pasijával bizonyára az este felvonuló burzsujokhoz tartozna.

Rögtön kiszúrtam őket. A földet borító kavicsréteggel küszködve, az egyensúlyozásra erősen koncentrálva jutottam el végül a helyemig. Egy fiú mellé, aki szintén az asztaluknál ült. Szuper! Nem törtem össze magam! – lélegeztem fel, amikor egyszer csak gyakorlatilag megállt a szívem.

Hoppá!!! Ő meg kicsoda? – néztem a fiúra, és kikerekedett szemekkel nyújtottam a kezem. „Szia, Kloé vagyok.” Mire a srác azt válaszolta: „Már találkoztunk.” Kérdőn bámultam Barbira, mert nem nagyon akartam elhinni, hogy nem emlékszem erre a helyes srácra. Barbi meg csak bólogatott, hogy a srác valóban velünk volt a legutóbb is, csak hamar távozott. Zseniális, gondoltam, igazán jó kezdet. Kissé megsérthettem a fiú egóját azzal, hogy nem ismertem meg.

Amikor alaposabban megnéztem, tényleg nem értettem, miért nem kaptam fel rá a fejem a múltkor. Kábé 180 centi tömény, borostás arcú élvezet a feje búbjától egészen a lábujja hegyéig, csupán annyi izommal, ami még nem megy az esztétikum rovására. Szőke hajával, babaarcával és kék szemeivel percek alatt elfoglalja a királyfi trónját minden nő szívében. Elmosolyodott, majd borostáit végigsimítva képzeletbeli jogarával nyugalomra intett. Volt is miért!

Tekintetem önkéntelenül végigfutott a testén. De gyönyörű! Imádtam a stílusát!

Maradni akartam, kértem is gyorsan egy italt. Meg még egyet. Tudtam, ő az a típusú pasi, aki nem sóherkedik a lánnyal, akitől akar valamit. A második Somersby után megőrültem. Elmerültem egy percre a gondolataimban, amikor rájöttem, túl régóta vagyok már csendben. Beszélgetni kezdtünk. Barbi mosolygott, annyira ismer már. Mindig tudja, mi jár az agyamban! Barbival csináltuk végig az egész középsulit, a füzeteket, mindent.

Mondat mondatot követett, a Somersbykre újabbak gurultak könnyedén, ugyanolyan könnyedén, ahogy a keze a lábamhoz ért az asztal alatt. Hirtelen felhőköltem, mert nem értettem, mi történik. Nem, ezt nem a harmadik Somersby teszi, ennyi még csak nem árt meg! Dávid mosolygott. Barbiék közölték, hogy mennek. Ugyan miért, kérdeztem. Mert konkrétan három órája ülünk itt, válaszolták, és én úgyis tökéletesen elvagyok a kis barátjukkal. Miért ne hagyhatnának magunkra minket? Barbi vékony hangján a fülembe súgta, hogy csak okosan. Én meg bólogattam: hogyan máshogyan? Csupán két puszira és egy ölelésre jutott idő, és már el is vonultak.

Bizsergett az egész testem, ahogy a fiúra néztem. Csak arra vágytam, hogy beletúrhassak a hajába, és hogy reggel magamon érezzem az illatát. Valahogy így kezdődött minden.

Talán már hajnali három is elmúlt, amikor elindultunk gyalog a Deáktól, látszólag céltalanul bandukolva, beszélgetve, akkor már kéz a kézben. Dávid nem is kérdezte, egyszerűen kijelentette, hogy én bizony nála alszom. Én pedig illemtudóan bólogattam, mert nem tudtam ellenállni neki. Mondhattam volna, hogy én nem vagyok olyan lány, de hát néha jön egy pasi, és nem kérdés, hogy engedsz-e neki!

Percekkel később már az ágyra döntött a Kálvin téri lakásában, és a pillanat töredéke alatt lehámozott rólam minden ruhadarabot. Én csókoltam, ő csókolt, úgy, hogy a világról is megfeledkeztem. Egészen reggelig, amíg fel nem ébredtünk, úgy egyórányi alvás után. Álmosan pislogva nézett rám, és egy jóreggelt-puszival próbált életet lehelni belém. Nem sok sikerrel. Mosolygott, magához húzott, hogy maradjak még. Mennem kell dolgozni, közöltem vele, de Dávid visszarángatott az ágyba azzal, hogy majd ő bevisz.

Megpróbáltam visszaaludni, de sikertelenül. Egy fontos mailen járt az agyam, hogy vajon megjött-e vagy sem. Dávid viszont pár pillanattal később már újra aludt, én meg, amilyen nesztelenül csak tudtam, kikászálódtam az ágyból. Akkor már hét óra volt.

Már nagyon hiányzott a reggeli kávém! Benéztem a konyhába. Se három az egyben, se igazi kávé, semmi. Elindultam kifelé. Lenyomtam a kilincset, az ajtó zárva. A kulcsot nem találtam. Hogy jutok ki innen?

Ekkor hirtelen megjelent a hátam mögött, magához húzott és megcsókolt:

„Csak nem próbálsz megszökni?” – súgta a fülembe.

„Jaj, dehogy! Csak, tudod, valakinek dolgoznia is kell!”

„Reggeli nélkül nem mehetsz sehova! Felöltözöm gyorsan, és elmegyünk együtt enni egy jót. Várj meg!”

„De nem érek rá!”

„Beviszlek, már mondtam. Ne aggódj, pont lesz annyi időd, hogy megreggelizzünk.”

Pár perc múlva már indultunk is elfogyasztani késői reggelinket. Azt hittem, az éjszakával véget ért a mi kis kalandunk, ezért csodálkoztam rendesen, mit játssza meg az udvarló Don Juant. Ráadásul valami tök puccos helyre vitt a Rádayn. Végig úgy viselkedett velem, mintha egy pár lennénk. Fogta a kezemet, udvarias volt, mosolygott, bociszemekkel puszikat osztogatott. Megzavart.

A pincérek minden bizonnyal ismerték már, ugyanis mindenki a nevén szólítva köszönt neki, és elismerően mosolyogtak rám. Te jó ég, ez biztos ide hordja a nőit! Na, szép, Kloé! Beálltál a sorba!

Megvetést éreztem magam iránt. Miért kell már megint ilyen gyorsan beleugranom valamibe, amiről halvány fogalmam sincs, hogy micsoda? Kitartóan harcoltak a fejemben a Dávid mellett szóló érvek az ellenérvekkel. Amikor ráuntam, a sokadszorra csörgő telefonomra hivatkozva elbúcsúztam, és gyorsan leléptem.

A Váci utcán sétálva a zavaros éjszaka illatát éreztem a hajamon, ott volt barna hajszálaim minden egyes négyzetmilliméterén. Szerettem volna letusolni, de már nem volt időm hazamenni.

Utána még napokig éreztem Dávid illatát. Bármit is csináltam, ő gondolatban ott volt velem. Eltűnt, ha nagyon arra koncentráltam, de aztán ismét felbukkant. Pedig egyébként nem jelentkezett. Kezdett bosszantani a dolog. Bántotta az egómat. Végül is tetszett ez a fiú, de össze voltam zavarodva, magam se tudtam, mit akarok.

Vágytam rá, mert jó volt vele, kedvesen viselkedett velem, jókat beszélgettünk órákon át mindenféléről. De féltem is. Féltem belemenni egy kapcsolatba, féltem kötődni, rettegtem attól, hogy mi lesz, ha hozzászokom, és hirtelen véget ér. Kívántam Dávid mosolyát, az ölelését, a csókjait, de féltem is már előre, hogy egyszer majd szó nélkül elhagy, vagy benyögi, hogy bocsi, ő nem akar többet. Vagy én mondom azt egy hét után, hogy nekem ez nem megy. Próbáltam visszafogni az érzéseimet, amennyire csak tudtam. Nehezen ment, mert Dávid más volt, mint a többiek. Teljesen elvette az eszem…

Ilyenek vagyunk mi! Falakat építünk magunk köré, aztán bújkálunk mögöttük, ahol apránként darabjainkra hullunk. Mégsem engedünk be senkit, hogy segítsen. Én sem tudtam megnyílni. És nem meglepő, hogy amíg falakkal bástyáztam körbe magam, ugyanilyen férfiakkal találkoztam.

Ha gyáva vagy, akkor gyávákat kapsz!

Pedig ideje szembenéznem magammal. A fájdalmaimmal. Nem menekülhetek egy életen át a szerelem elől! Nem élhetek burokban!

Minden kétségem ellenére a következő hónapokban mégiscsak belekezdtem egy kapcsolatba Dáviddal. Hiszen annyira hiányzott egy pasi!

Tök véletlenül ő is mindig felbukkant, amikor találkoztam Barbival. Aztán nem meglepő, mi lett az este kimenetele: a lakásán kötöttünk ki. Ez ment úgy három hónapon át, amikor is közöltem vele: szép játék ez, de nem megyek vele semmire, mert én többre vágyom! Jól éreztük magunkat együtt, jókat beszélgettünk, és akkoriban már egyre több helyre hívott magával, de én úgy éreztem, ez mind csak idő- és érzelempocsékolás.

Addigra már tudtam, hogy kell nekem valaki, aki talán hasonlít hozzá, de a bátrabb kiadásból. Egy G.I. Joe, aki a félelmeit legyűrve elkap, megfogja a kezem, magával húz, és azt mondja: ne féljek semmitől, mert ő sem fél. Ilyen pasira van szükségem!

Kezdtem hinni abban, hogy létezik olyan pasi, aki megnyit, elvarázsol, boldoggá tesz. Megért, szeret, támogat, és nem adja fel! Lehet, hogy nehéz lesz, de végigcsinálja, mert tudja, semmit sem adnak könnyedén – így a boldogságot sem.

Dávid viszont egyáltalán nem emlékeztetett erre a G.I. Joe-ra. Ha a pillanat úgy hozta, akkor velem volt, és fűt-fát ígért, viszont ahogy bezárta mögöttem a lakása ajtaját, megszűntem létezni a számára. Nem akart ő tőlem semmit, csak a szexre kellettem. Persze odafigyelt rám, elvitt vacsizni, ide-oda, szóval megadta a módját. És ez épp elég volt ahhoz, hogy a végén belehabarodjak…

Így játszottunk egymás érzéseivel három teljes hónapon át, amíg végül ráuntam a dologra. Előadtam neki a monológot: jobban becsülöm magamat annál, mint hogy holmi félős kisfiú karjaiban hajtsam álomra szerelemre végtelenül kiéhezett buksimat. Bíztam benne, hogy erre azt válaszolja: ő tényleg szeret, próbáljuk meg folytatni. De persze nem ez történt.

Nem értette, mi a baj, azt hitte, nekem így tökéletes a felállás. Magyarázkodott, hogy ő nem ígért semmit, és egyébként is tudhatnám, hogy ő defektes, és képtelen felnőtt módjára párkapcsolatban élni. Persze elmondtam neki, hogy egyre inkább azt érzem, ez az egész helyzet csak árt nekem. Hiszen ő minden találkozásunk után azonnal átkapcsolta az agyát valami másra – nekem viszont ez nem ment. Én továbbra is az ölelésére gondoltam, még napokig magamon éreztem az illatát, és senki másra nem tudtam gondolni. Ő viszont igen… A vörös, félméteres hajszálak az ágyneműhuzatán legalábbis erről árulkodtak.

És akkor utoljára kiléptem az ajtón. Pont az IKEA-bútorokkal körbepakolt nappalira nyílt. Hányszor aludtunk el együtt azon a kanapén! Mi mindent láttak azok a pop-art képek a falon! Az egyik egy lányt ábrázolt. Olyan szomorú volt. Akkor valahogy úgy éreztem, az a lány is érzékeli a fájdalmamat. Talán sajnál, de még az is lehet, hogy hiányzom majd neki.

Végül döntöttem. Fejest kell ugrani az életbe, mindenféle óvintézkedés nélkül, és kideríteni, ki is vagyok valójában! Hogy milyen messzire tudok úszni. És nem csak kívülről bámulni az életet, és elméleteket szőni arról, nekem miért nem sikerül!

Nem fogom többé elfogadni, ha egy pasi azt mondja: „Erről most ne beszéljünk, mert ne!” Hanem igenis nyílt kártyákkal fogok játszani! Ha egy férfi tudja, hogy mire vágyom, és nem akarja megadni, be sem engedem az ajtómon. Ha meg menni akar, akkor hadd menjen!

Talán majd legközelebb én is tiszta szívből merek szeretni. Igaz, túl gyakran mondogatom, hogy most majd más lesz minden. Aztán jön egy izgalmas, a fantáziámat végtelenül izgató pasi, aki totál elcsavarja a fejemet, ha akarom, ha nem. Egy rövid időre biztosan bearanyozza az életemet, de csupán addig, amíg rá nem jövök, közünk nincs egymáshoz. Néha egyhétnyi, máskor egy hónapnyi lepedőgyűrés is eltelik a nagy felismerésig. Aztán jön a zokogás, a kiborulás. De előtte még tiszta szívvel hiszek abban, hogy az aktuális férfival más lesz. Hogy van értelme megnyitni a szívem, mert ő értékelni fogja.

Pontosan ugyanúgy akartam Dávidot, mint annak idején Tomit, csak az eszközeim változtak meg azóta. Azt hittem, ez a kapcsolat most már működni fog. Hogy többször nem találom magam szembe egy utolsó Tomi-utánzattal. De mégis ez lett a vége. Én rohadtul akartam a dolgot, ő meg negyedannyira sem. A francba!

Kettő

A hétvégét egy hirtelen ötlettől vezérelve a Balatonon töltjük a munkatársaimmal. Az egyik pillanatban még az irodában izzadunk, öt órakor meg összenézünk, majd ki az ablakon a negyvenfokos betondzsungelre, és egyszerre nyögjük ki:

– Na jó, akkor irány a Balcsi!

A rögtönzés meg a vérünkben van, így a következő kép, hogy valamikor este nyolc körül felcuccolva haladunk az autópályán a céges kocsival. Lemegyünk Siófokig, a főnök nyaralójáig, aki már annyiszor felajánlotta, hogy próbáljuk ki a lepukkant apartmanját. Most kapunk az alkalmon. Széles mosollyal bámulom az elsuhanó tájat, miközben csak azon jár az agyam: de szuper, hogy lemehetek a Balcsira. Utálom, ha külső tényezők miatt maradok ki valamiből. A családommal soha nem voltunk nyaralni, soha. Másokkal sem mehettem vakációra, mert nem volt miből. Anyám takarítóként dolgozott, ha éppen volt munkája, apám meg építkezéseken – néha ki sem fizették.

Gyerekkoromban tudtam, mit nem akarok, és azt is, mit igen. A saját lábamra akartam állni, hogy mindent megadhassak magamnak. Sokszor visszaemlékezem az útra, ami a hátam mögött áll, de most nincs rá energiám. Hatalmasakat ásítok, majd mély álomba esem a hátsó ülésen.

– Kloééé! Ébredj! Balaton! – szólnak a csajok, mert tudják, hogy imádom a percet, amikor először látom a Balcsit.

Álmomban éppen Dávidot raktam helyre, így amikor kinyitottam a szememet, hirtelen azt sem tudtam, hol vagyok. A sötétben is kéklő Balaton látványa ébresztett fel teljesen. Lehúzom az ablakot, és kibámulok. Potyognak a könnyeim. Ez gyönyörű!

Ahogy megérkezünk, gyorsan összekapjuk magunkat, és indulunk bulizni, hiszen szombat este már otthon kell lennünk. Legalábbis nekem biztosan. Programom van. Szóval egyetlen nap jut mindenre: a napozásra, a nonstop fürdésre, és persze a Petőfi sétányra.

Siófok mindig ezekről a dolgokról szól… Na és persze az ismerkedésről, a gyorsan fogyó koktélokról, és a szenvedélyről!

Szenvedély, az most is akad. Atyaég, azok az olasz pasik! Épp valamelyik focicsapat próbálja összetörni a női szíveket a magyar tengernél, és mit mondjak, sikerrel jár az expedíció! A csajok még szórakoznak velük, de én egy Red Bull után is majd elalszom hajnali négykor. Ekkor közlöm velük, hogy azt csinálnak, amit akarnak, de én húzok haza, mert majd összeesek, és másnap még napozni akarok.

Egyszer minden jónak vége szakad, mondják a bölcsek, és igazuk van: szombat délután összeszorult szívvel bámuljuk az egyre távolodó Balatont. Aranybarnára sült arccal fotóztatom magam a kocsiban, közben szívecskéket formálok az ujjaimból, majd szomorúan észlelem, hogy a tó legvége mellett suhanunk el. Rossz érzés látni, ahogy távolodunk a Balatontól, legalább annyira, mint amennyire jó volt először meglátni idefelé jövet. A tó fokozatosan összeszűkül, eltűnnek a vitorlások is, miközben utoljára még búcsút intenek, mi pedig szomorúan állapítjuk meg, hogy ennek is vége – de legalább volt pár óránk élvezni a napsütést.

Épp Székesfehérvár mellett száguldunk, amikor megcsörren a telefonom.

– Kloé, drágám, ne haragudj, ma este mégsem jó – hallom Barbi vékony hangját.

Barbival már ovi óta ismerjük egymást, és az élet sohasem hagyta, hogy elsodródjunk egymás mellől. Kétségtelenül ő az egyik legjobb és legokosabb barátnőm, és szinte lehetetlen vele úgy elmenni buliba, hogy ne rá irányuljon minden figyelem. Ebből adódóan mindig izgalmas szitukba csöppenünk, és jókat szórakozunk. Barbi igazi szőke, tökéletes alakú lány, csak úgy vonzza a pasik tekintetét, bármit vesz fel. Egy farmer-póló összeállításban is képes meghódítani egy egész focicsapatot, az ujjai köré tekeri őket, majd marionettbábuként játszik velük. Igen, csak szórakozik a srácokkal, mert pontosan tudja, mire utaznak.

Mostanában egyre többet bandáznak együtt Dáviddal, ezért a drámázás óta, ha tehetem, kerülöm a közös bulizást. Inkább beülünk valahová kettesben kávézni, vagy kimegyünk a Margitszigetre. Ma is egy csajos estét terveztünk kettesben, csakhogy a pasijára hivatkozva kimenti magát.

Barbival mindig olyankor lazul picit a kapcsolatunk, amikor épp van valakije. Persze ha szakít, rögtön engem hív, és az én vállamon sírja ki magát hajnali háromkor egy pizza mellett. Már hozzászoktam.

Már majdnem hazaérünk, valahol Budapest határánál járunk, amikor ismét megcsörren a BlackBerrym. Panna az.

– Kloé, mit csinálsz ma este?

– Leginkább semmit!

Nagyon régen hívott, pedig az utóbbi időkben már rendszeresebben beszéltünk. Egész pontosan a nagy kibékülésünk óta.

Ahogy már mondtam, nem voltam mindig jó kislány. A gimiben a környék legbalhésabb ribancának tartottak, akinek ha nem tetszel, addig kínoz, amíg visítva, a könnyeiddel küszködve, térden állva nem könyörögsz a lányvécében: „Bármit megteszek, csak hagyj már végre békén!”

Akkoriban az életem a drogokról, a foci- és kézicsapatok fiúiról és az ármánykodásról szólt. Borzasztó dolgokat műveltem másokkal, és gyakran elvetettem a sulykot.

De ez már a szalagavató után történt. Miután elszúrtam az egyetlen lehetőségemet Tomival. Akkor teljesen megőrültem. Annyira bosszantott, hogy Tomi és Panna megint összejött, hogy úgy döntöttem, mostantól keményebb játszmákba kezdek. Akkoriban úgy gondoltam, ha elég menővé varázsolom magam, majd minden szuper lesz. És akkor az számított igazán menőnek, aki egyetemistákkal lógott.

Iszonyat buta voltam. A gimi vége felé még inkább bedurvultam, olyan egyetemistákkal kavartam össze, akik drogoztak. Azt mondták, gáz vagyok, ha nem használom a cuccot, én meg belementem. Semmire sem mondtam nemet. Már nem is tudom, mit adtak az első alkalommal, részeg voltam. Azt mondták, igyam meg a piámat, raktak bele valamit, és lefogadják, tetszeni fog. Tetszett. Imádtam.

Onnantól kezdve nem volt buli drogok nélkül. Egyszerűen mindent megtettem volna a szerekért.

Újra lopni kezdtem a boltokban. Már nemcsak sminkcuccokat nyúltam le, hanem a drágább ruhákat is, amiket aztán könnyen el is adtam a suliban. Mindig azt mondtam, valami rokontól kaptam a holmit, és nekem kicsi. Az alsóbb évesek meg bekajálták a szöveget, és szépen megvették, nekem meg így volt pénzem drogra. Bármit megtettem volna érte, közben meg az első alkalomhoz képest az összes többi csalódást okozott. Szar volt. Tényleg.

Aztán lebuktam egyszer lopás közben. Az eladó ismerte az osztályfőnökömet, és szólt neki, hogy figyeljen oda rám. Ő meg riasztotta anyámat. Emlékszem, ott ült anyám az osztályteremben, és siránkozott, hogy ő ezt nem hiszi el. Ordított velem, hogy nem erre nevelt. Borzasztó volt, de akkor is be voltam tépve, talán épp füvet szívtam előtte.

Onnantól vissza kellett fognom magam. Nem loptam annyit, ráadásul már rá is paráztam: vajon mi lesz, ha észrevesz valaki, ha megint rajtakapnak? Szóval szép lassan leálltam. Viszont a drog kellett. Nagyon kellett.

Akkor aztán elkezdtem hülyíteni a srácokat. Tudtam, ha szexi ruhában jelenek meg, úgyis adnak cuccot, és nem kell érte fizetnem. Bármire képes voltam azért, hogy droghoz jussak. Egy mocskos, ótvar ribanc lettem, aki bármire képes volt. Tényleg bármire.