L. Marie Adeline

S·E·C·R·E·T

Fordította

Németh Anikó Annamária

A fordítást az eredetivel egybevetette

Angyalosy Eszter

© L. Marie Adeline, 2013

Hungarian translation © Németh Anikó Annamária, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

S.E.C.R.E.T.

Doubleday Canada, a division of Random House

of Canada Limited, Toronto

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Olvasószerkesztő Tomka Eszter

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-278-7

A könyvben leírtak a képzelet szüleményei. Minden szereplő, konkrét hely és cselekmény kitalált, bárminemű hasonlóság valódi személyekhez, helyszínekhez vagy eseményekhez csak a véletlen műve.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Nitának

I

A pincérnők remekül értenek a testbeszédhez. Ahogy azok az asszonyok is, akik éltek már valaha egy fedél alatt egy agresszív alkoholistával. Én mindkettőt elmondhatom magamról: feleség jó tizennégy évig voltam, és csaknem négy éve dolgoztam pincérnőként. Hozzátartozott a munkámhoz, hogy kitaláljam, mire vágynak a vendégek – olykor még azelőtt, hogy ők maguk tudták volna. A férjemmel is működött a dolog, általában pontosan meg tudtam jósolni, mit akar, már abban a pillanatban, hogy belépett az ajtón. Azt azonban, hogy nekem mire volna szükségem, sosem láttam meg időben, hiába próbáltam magamon is alkalmazni ezt a képességemet.

A pincérkedés eredetileg nem szerepelt a terveim között. Mégis ki álmodozna ilyesmiről? A férjem halála után kaptam meg ezt az állást a Café Rose-ban, és az ezután követő négy évben, miközben végigjártam a gyász, a düh és a beletörődés stációit, végig másokat szolgáltam ki. Más emberek életével, igényeivel foglalkoztam. Ennek ellenére tulajdonképpen szerettem a munkámat. Egy olyan helyen, mint a Café Rose, főleg egy olyan városban, mint New Orleans, hamar kiismeri az ember a törzsközönséget. Akad, akiket megkedvel, míg másokat inkább átpasszol a kollégáknak. Dell például utálta kiszolgálni a környékbeli különcöket, mert sosem jattoltak rendesen. Én viszont szerettem hallgatni a sztorijaikat, úgyhogy általában cseréltünk: én átvettem tőle ezeket az elvarázsolt figurákat, ő meg a diákokat és a kisgyerekes vendégeket szolgálta ki.

Nekem a párok voltak az abszolút kedvenceim. Különösen az egyik. Talán furcsa, hogy ezt mondom, de mindig elfogott az izgalom, amikor csak besétáltak az ajtón. A nő a harmincas évei vége felé járhatott, és elképesztően szép volt, amilyenek a francia nők szoktak lenni: ragyogott a bőre, és rövidre vágott frizurája ellenére csak úgy áradt belőle a nőiesség. A férfinak, akivel mindig együtt érkezett, barátságos, nyílt tekintete volt, barna tüsi frizurája, magas, szikár termete és ruganyos mozgása. Valamivel fiatalabbnak tűnt a nőnél, és érzékien vonzó volt, ahogyan csak azok a férfiak szoktak, akik nincsenek tudatában a sármjuknak. Nem viseltek karikagyűrűt, úgyhogy fogalmam sem volt, pontosan milyen kapcsolatban állhatnak egymással. Mindenesetre elég bensőségesnek tűnt a viszonyuk. Mindig azt a benyomást keltették bennem, mintha közvetlenül szeretkezés után lennének, vagy épp arra készülnének a sebtében elfogyasztott ebéd után.

Valahányszor bejöttek és leültek, ugyanazt a mozdulatsort csinálták végig. A pasas mindkét karjával rákönyökölt az asztalra, majd szétnyitotta a kezét és odafordította a nő felé, aki előbb kivárt egy ütemet, majd egy finom mozdulattal ő is odakönyökölt az asztalra, és nyitott tenyerét pár centivel a férfié fölé tartotta, mintha valamiféle láthatatlan erő akadályozná, hogy egymáshoz érhessenek. Az egész jelenet épp csak egy másodpercig tartott, aztán véget is ért, mielőtt még giccsessé válhatott volna – vagy mielőtt rajtam kívül bárki másnak feltűnhetett volna. Aztán egymásba fűzték az ujjaikat. A férfi megtámasztotta a kézfejével a nőét, és sorra végigcsókolta az ujjai hegyét. Mindig balról jobbra haladva. A nő mosolygott közben. Gyorsan, nagyon gyorsan történt az egész, aztán mindketten visszahúzták a kezüket, és sietősen átfutották az étlapot.

Miközben figyeltem őket – lopva, hogy ne keltsek feltűnést –, ismerős vágyakozás ébredt bennem valahol egészen mélyen, legbelül. Én is éreztem, amit a nő: mintha az én kezemet, az alkaromat vagy a csuklómat cirógatná a férfi.

Hiányzott az akkori életemből ez a sóvár vágyakozás, és ismeretlen volt számomra a gyöngédség is. A néhai férjem, Scott, általában kedvesen és nagyvonalúan viselkedett velem, legalábbis amikor józan volt. De a vége felé, amikor már nem tudott uralkodni az alkoholizmusán, már minden volt, csak gyöngéd nem. Amikor meghalt, megsirattam őt is, és a rengeteg fájdalmat is, amit okozott. De nem hiányzott. A legkevésbé sem. Valami mintha sorvadásnak indult volna bennem, ami aztán meg is halt. Hamarosan azon kaptam magam, hogy öt év telt el azóta, hogy utoljára lefeküdtem valakivel.

Öt év! Gyakran úgy gondoltam erre az átmeneti szüzességre, mint egy kivénhedt, éhenkórász kutyára, akinek nincs más választása, mint hogy állandóan az én nyomomban járjon. Mindenhová elkísért, lógó nyelvvel, szaporán szedve a lábait. Ha ruhát próbáltam, Öt Év ott hevert lihegve a próbafülke padlóján, és csillogó tekintetével gúnyosan figyelte fölösleges erőfeszítéseimet, hogy csinosabbnak nézzek ki egy új göncben. Minden félresikerült randevúmon lekushadt a lábam mellé, és ott várakozott végig az asztal alatt.

Egyetlen próbálkozásomból sem született valamirevaló kapcsolat. Harmincöt éves koromra lassan kezdtem azt hinni, hogy velem már soha többé nem történhet meg az. Hogy utánam már senki sem fog úgy epedezni, ahogyan ez a férfi a barátnője után. Olyan volt, mintha egy külföldi filmet néznék, amiben egy általam nem ismert nyelven beszélnek, a felirat pedig egyre homályosabbá válna a szemem előtt.

– A harmadik randi lehet – mondta a főnököm.

Összerezzentem a hangjára. Épp mellette álldogáltam, a süteményespult mögött. Will, miközben a mosogatás után visszamaradt foltokat törölgette a poharakról, észrevette, hogy szokás szerint a párt figyelem. A szemem most is megakadt a karján, mint oly sokszor korábban. Skót kockás inget viselt, könyékig feltűrve, így jól látszott izmos alkarja, amit puha, napszítta szőr borított. Bár csak barátok voltunk, időnként kissé megszédültem érzéki vonzerejétől, amire csak ráerősített, hogy neki halvány fogalma sem volt az egészről.

– Az ötödik randi körül lesz a fordulópont, nem? Vagy nem ennyit szoktak kivárni a nők, mielőtt lefekszenek egy pasival?

– Nem tudom.

Will az ég felé emelte sötétkék szemét. Utálta hallgatni a siránkozásomat amiatt, hogy nem járok senkivel.

– Az első naptól fogva ugyanilyenek – tettem hozzá gyorsan, magyarázólag, hátrapillantva a párra. – Teljesen egymásba vannak gabalyodva.

– Maximum fél évet jósolok nekik – mondta Will.

– Ne légy cinikus – feleltem a fejemet rázva.

Mi ketten gyakran bocsátkoztunk találgatásokba a vendégek egymással való kapcsolatáról. Ez volt az egyik kedvelt szórakozásunk, segített elütni az időt.

– Jól van, akkor nézd meg azokat! Azt a vén faszit, aki a kagylótálat rendelte azzal a fiatal nővel! – bökött Will diszkréten az állával egy másik párocska felé.

A nyakamat nyújtogatva próbáltam minél kevésbé feltűnően megnézni magamnak az idősebb férfit a nála jóval fiatalabb nő társaságában.

– Fogadni mernék, hogy a csaj a legjobb haverjának a lánya – suttogta Will. – Most szerezte meg a diplomáját, és a pasas ügyvédi irodájában szeretne gyakornokoskodni. De mivel már betöltötte a huszonegyet, a fickó megpróbálja befűzni.

– Fúj… És mi van, ha a saját lánya?

Will megvonta a vállát.

Végigpásztáztam a helyiséget. Kedd délutánhoz képest meglepően sok volt a vendég. Egy másik pár felé böktem, akik épp végeztek az evéssel az egyik sarokasztalnál.

– Látod ott azokat?

– Persze.

– Szerintem épp szakítani készülnek.

Will hitetlenkedve nézett rám.

– Alig néznek egymásra, és csak a pasas rendelt desszertet. Két kanalat vittem ki nekik, de még csak fel sem ajánlotta a nőnek, hogy kóstolja meg. Rossz előjel.

– Hát igen, ez tényleg komoly. Egy férfinak minden körülmények között meg kellene osztania a barátnőjével a desszertjét! – mondta Will, és rám kacsintott.

Önkéntelenül elmosolyodtam.

– Figyelj csak, befejeznéd ezt helyettem? El kellene ugranom Tracináért. Megint lerobbant a kocsija.

Tracina a délutános pincérnőnk volt, és valamivel több, mint egy éve jártak együtt Willel. Eleinte nálam próbálkozott. Bár hízelgett a hiúságomnak, hogy érdeklődik irántam, nem voltam abban a helyzetben, hogy igent mondjak neki. Akkoriban egy barátra volt inkább szükségem, nem pedig arra, hogy a főnökömmel randizgassak. Ráadásul hamar elmélyült a barátságunk, így annak ellenére, hogy vonzódtam hozzá, nem került különösebb erőfeszítésembe plátói szinten tartani a kapcsolatunkat. Eltekintve attól a néhány alkalomtól, amikor véletlenül rányitottam az irodában, ahol épp elmélyülten dolgozott, felül kigombolt ingben, feltűrt ingujjban, bele-beletúrva sűrű, őszülő fekete hajába… De általában sikerült gyorsan lecsillapítanom magam.

Aztán elkezdett találkozgatni Tracinával. Egyszer meg is vádoltam vele, hogy csak azért vette fel, hogy ráhajthasson. „És akkor? Ez is csak egy a sok előny közül, amivel a főnökösködés együtt jár” – felelte.

Miután végeztem a poharakkal, kinyomtattam a kedvenc párosom számláját, és ráérősen elindultam az asztaluk felé. Csak ekkor figyeltem fel a nő karkötőjére: parányi talizmánok lógtak egy vastag szemű aranyláncon. Különleges ékszer volt, halványsárga, matt felületű. A talizmánok egyik oldalán vésett római számok, a másikon pedig szavak voltak, amiket azonban nem sikerült kisilabizálnom. Vagy egy tucatnyi ilyen kis medál lógott a karperecen. Úgy tűnt, a férfit is elbűvölte az ékszer: ujjaival meg-megcirógatta az érméket, miközben mindkét kezével a nő csuklóját és az alkarját simogatta. A mozdulatai határozottnak tűntek, sütött belőlük a birtoklási vágy, méghozzá olyan erőteljesen, hogy összeszorult tőle a torkom, és elöntötte az ölemet a forróság. Öt Év!

– Parancsoljanak – mondtam, a normálisnál egy oktávval magasabb hangon, miközben odacsúsztattam a számlát az asztal sarkára. Láthatóan megleptem őket.

– Ó, köszönöm – mondta a nő, gyorsan kihúzva magát.

– Minden rendben volt? – kérdeztem.

Vajon miért bizonytalanodom el a jelenlétükben?

– Tökéletesen, mint mindig – felelte a nő.

– Igen, minden remek volt, köszönjük – tette hozzá a férfi, miközben keresni kezdte a tárcáját.

– Hagyd, majd én! Mindig te fizetsz – intette le a nő, majd oldalra hajolt, kihalászta a pénztárcáját a táskájából, és a kezembe nyomott egy hitelkártyát. A karkötője megcsörrent a mozdulat közben. – Tessék, kedvesem!

Velem egyidős, és azt mondta, hogy „kedvesem”? Annyira magabiztosnak tűnt, hogy tőle még ez is simán belefért. Miközben átadta a kártyát, úgy láttam, mintha aggodalom suhant volna át a tekintetén. Talán szemet szúrt neki a foltos barna blúz, amit munka közben mindig viseltem, mert nem látszott meg rajta, ha ráfröccsent az étel? Hirtelen tudatosodott bennem, hogy nézhetek ki. Hogy nincs rajtam semmi smink. És, ó, istenem, a cipőm… Barna, lapos sarkú. És nem is harisnya volt rajtam, hanem – bármennyire is hihetetlen – egy bokazokni! Mi ütött belém? Mikor változtam át slampos öregasszonnyá?

Égő arccal hagytam ott őket. Mielőtt lehúztam volna a kártyát, gyorsan beszaladtam a mosdóba, hogy egy kis hideg vízzel felfrissítsem az arcomat. Lesimítottam a kötényemet, majd a tükörbe pillantottam. Tetőtől talpig barnában voltam. De csak mert itt ez volt praktikus! Nem öltözhetek mindenféle csini ruhákba, hiszen pincérnő vagyok! Ami pedig a zilált, lófarokba kötött frizurámat illeti: muszáj hátrafogva viselni a hajunkat, ez itt előírás. Bár legalább feltűzhettem volna, hogy valamivel rendezettebbnek tűnjön, mint így, egyszerűen csak hanyagul összegumizva, ahogy egy maroknyi spárgát szokás. A cipőm sem volt túl előnyös darab, pedig régebben sokan formásnak találták a lábaimat. És az is tény, hogy az esküvőm óta nem manikűröztettem. Mostanában minden ilyesmit fölösleges pénzkidobásnak tartottam. Istenem, mégis hogy süllyedhettem idáig? Teljesen elhagytam magam! Öt Év ott hevert most is kimerülten a mosdó ajtajának támaszkodva.

Visszamentem a pár asztalához a blokkal. Igyekeztem kerülni a tekintetüket.

– Régóta dolgozik itt? – kérdezte a férfi, miközben a nő aláírta a papírt.

– Úgy négy éve.

– Nagyon érti a dolgát.

– Köszönöm!

Éreztem, hogy elönti az arcomat a forróság.

– Hát, viszlát a jövő héten! – tette még hozzá. – Imádom ezt a retró helyet!

– Pedig látott már szebb napokat is ennél…

– Nekünk tökéletesen megfelel – felelte a nő, miközben a kezembe nyomta a számlát, és rákacsintott a pasijára.

Futó pillantást vetettem az aláírására. Kacskaringós, különleges kézjegyre számítottam, de sallangmentes, apró betűkkel volt odaírva a Pauline Davis név, ami abban a pillanatban valamiért megnyugvással töltött el.

Miközben távoztak, követtem őket a tekintetemmel. Odakint megcsókolták egymást, és elváltak. Az utcai ablak előtt elhaladva a nő még bepillantott rám, és odaintett. Elég idétlenül nézhettem ki, ahogy ott álltam és őket bámultam. Félszegen visszaintettem neki a poros üvegen át.

Egy szomszédos asztalnál ülő idősebb nő zökkentett ki a révedezésből.

– Az a hölgy leejtett valamit – mondta az asztal alá mutatva.

Lehajoltam. Egy bordó színű notesz hevert a földön. Elég megviseltnek tűnt, a tapintása puha volt, talán bőrbe lehetett kötve. A fedőlapon a PD monogram díszelgett aranyozott dombornyomással, és a lapok széle is aranyozott volt.

Óvatosan kinyitottam, és Pauline címét vagy a telefonszámát keresve önkéntelenül beleolvastam a sorokba.

A szája az enyémre tapadt… Sohasem éreztem még ennyire elevennek magam… Úgy cikázott végig bennem, mint valami izzó… Hullámokban öntött el, vagy inkább örvényszerűen… Arra késztetett, hogy hajoljak fölé…

Gyorsan összecsuktam a noteszt.

– Lehet, hogy még utoléri – jegyezte meg az asszony, a süteményét majszolgatva. Észrevettem, hogy elöl hiányzik egy foga.

– Azt hiszem, már késő… – feleltem. – De megőrzöm neki. Gyakran jár ide.

Az asszony megvonta a vállát, és lefejtett egy újabb réteget a süteményéről. Miközben bedugtam a noteszt a kötényembe, izgatott borzongás járt át. A műszakom hátralevő részében végig olyan érzésem volt, mintha a kis jegyzetfüzet életre kelt volna a zsebemben, míg meg nem jelent Tracina, szeleburdi göndör tincseit magas lófarokba kötve, és szokása szerint idegesen rágózva, hogy leváltson.

Hosszú idő után most először nem találtam az esti New Orleanst olyan kietlennek.

Hazafelé menet számolgatni kezdtem magamban az éveket. Már hat esztendő telt el azóta, hogy Scott és én ideköltöztünk Detroitból, hogy új életet kezdjünk. Itt olcsóbban meg tudtuk oldani a lakást, miután Scott az utolsó ígéretes munkáját is elveszítette az autógyárban. Mindketten úgy gondoltuk, hogy a hurrikán után éledező város a legmegfelelő hely egy olyan pár számára, akik épp újra próbálják éleszteni a házasságukat.

Hamar találtunk egy helyes kis házat a Dauphine Streeten, Marignyban, ahová özönlöttek a hozzánk hasonló fiatalok akkoriban. Nemsokára sikerült munkát is szereznem egy állatorvos asszisztenseként a külváros egyik menhelyén. Scott azonban több állásinterjút is elpuskázott a fúrótoronynál. Pedig két évig teljesen józan volt. De aztán egy éjszakai kimaradása végül két hétig tartó tivornyázássá fajult. Amikor két év után másodszor is megütött, már tudtam, hogy vége. Egyszerre rádöbbentem, mekkora erőfeszítésébe került, hogy eddig visszafogja magát, miután egyszer már részegen ököllel az arcomba vágott. Elköltöztem a házból egy néhány utcával messzebb lévő garzonba – ez volt az első és az egyetlen lakás, amelyet e célból megtekintettem.

Pár hónappal később egyik este Scott felhívott, hogy találkozóra hívjon a Café Rose-ba. Azt mondta, szeretné helyrehozni, amit elkövetett ellenem. Végül beleegyeztem. Egész este bizonygatta, hogy végleg felhagyott az ivással. A folyamatos bocsánatkérései azonban elég komolytalannak hangzottak, ráadásul továbbra is játszotta a keményet, és még mindig hárított. Mire végeztünk a vacsorával, már lehajtott fejjel küszködtem a könnyeimmel, ő pedig fölém hajolva sajnálkozott.

„Komolyan gondolom, Cassie. Tudom, hogy nem úgy hangzik, mintha valóban sajnálnám, de hidd el, nap mint nap szembesülök azzal, mit műveltem veled, és fogalmam sincs, hogyan tehetném jóvá” – mondta végül, majd elviharzott.

A számlát persze rám hagyta.

Kifelé az étteremből megakadt a szemem egy felhíváson, hogy pincérnőt keresnek a délelőtti műszakra. Akkor már egy ideje fontolgattam, hogy otthagyom az állatklinikát. Délutáni műszakban dolgoztam, a macskákat kellett ellátni, a kutyákat megsétáltatni meg ilyesmi. De mivel a Katrina hurrikán óta általában nem jött senki a gazdátlan állatokért, a legfőbb feladatom az lett, hogy előkészítsem az egyébként teljesen egészséges állatokat arra, hogy elaltassák őket. Kezdtem nagyon utálni, hogy nap mint nap be kell járnom. Gyűlöltem belenézni azokba a szomorú, meggyötört szempárokba. Szóval még azon az estén beadtam a jelentkezésemet a pincérnői állásra.

És szintén ugyanezen az éjszakán történt, hogy Parlange közelében, egy vízmosásnál Scott lehajtott a kocsijával az útról, és belefulladt a False folyóba.

Sokszor elgondolkodtam azon, hogy vajon valóban baleset volt-e, ami történt, vagy esetleg öngyilkosság. De a biztosítótársaság szerencsére nem feszegette a kérdést – Scott akkor szerencsére épp józanul vezetett. És mivel a szalagkorlát csavarjai rozsdásak voltak, csinos kis kártérítést kaptam az államtól. Hogy mit keresett Scott arrafelé az éjszaka közepén? Igazából nagyon is rá vallott, hogy olyan halálnemet válasszon, amivel bűntudatot ébreszthet bennem. Nem örültem annak, hogy meghalt. De túlságosan szomorú sem lettem miatta. Valamiféle bénult, köztes állapotba kerültem. És azóta is abban voltam.

Két nappal az után, hogy visszaröpültem a temetésről, Ann Arborból – amin végig magányosan ücsörögtem, mert Scott rokonsága engem hibáztatott a haláláért –, Will felhívott telefonon. Először hátrahőköltem, amikor felvettem a kagylót, mert a hangszíne megtévesztésig hasonlított Scottéhoz, azzal a különbséggel, hogy az ő szájában nem folytak össze a szavak.

„Cassie Robichaud-val beszélek?”

„Igen. Ki az?”

„Will Foret vagyok. A Café Rose tulajdonosa. Beadta hozzánk az önéletrajzát a múlt héten. Olyasvalakit keresünk, aki azonnal be tudna állni a délelőtti műszakba. Tudom, hogy magának nincs gyakorlata, de jó benyomást tett rám, amikor találkoztunk a minap, és…”

Hogy én jó benyomást tettem rá?

„Mikor találkoztunk?”

„Ööö, amikor behozta az önéletrajzát.”

„Elnézést, persze, már emlékszem rá! Bocsánat… Igen, csütörtökön be tudnék menni.”

„A csütörtök jó lesz. Mondjuk fél tizenegy tájban, hogy megmutassam a teendőket.”

Két nappal később már kezet is ráztam Will-lel, bár közben értetlenül ingattam a fejemet, mert tényleg nem emlékeztem rá – ennyire magamon kívül lehettem akkor este. Most már sokat tréfálkoztunk ezen – „na, persze, amikor először találkoztunk, amire még csak nem is emlékszel” –, de akkor, a veszekedésünk után Scott-tal szerintem nekem az sem tűnt volna fel, ha Brad Pitt-tel beszélek személyesen. Így aztán, amikor másodszor találkoztam vele, meglepődve konstatáltam, milyen szerényen jóképű is Will igazából.

Nem úgy tűnt, hogy sokat fogok az étteremben keresni, ugyanis kicsit északra esett a központtól, és nem is tartott nyitva egész éjszaka. Will tervezett ugyan
valamiféle bővítést az emeletre, de úgy festett, ez még évekig várat magára.

„Főleg a környékbeliek járnak ide – magyarázta nekem első nap. – Például Tim meg a srácok Michael kerékpárüzletétől. És egy csomó zenész. Megeshet, hogy olykor itt találsz majd néhányat a kapualjban, mert olykor egész éjjel játszanak a lépcsőházban. És más helybéliek is szeretnek órákig elücsörögni nálunk. Persze mindannyian vedelik a kávét.”

„Remekül hangzik.”

A „betanítás” valójában annyit jelentett, hogy Will nem túl nagy lelkesedéssel körbekalauzolt a helyen, megmutatta, hol tartják a tisztítószereket, és elhadarta, hogy működik a mosogatógép meg a kávédaráló.

„Előírás, hogy hátrafogva kell hordanod a hajadat. Ezen túlmenően azonban nem vagyok különösebben szőrszálhasogató. Nem hordunk egyenruhát, de mivel ebédidőben nagy a pörgés, öltözz praktikusan!”

„A Praktikus a második nevem” – jegyeztem meg.

„Tervezem, hogy felújítom majd” – magyarázta Will, amikor észrevette, hogy a töredezett járólapot nézem, meg az egyik imbolygó mennyezeti ventilátort.

A hely lepukkant volt, de otthonos, és mindössze tízpercnyi sétára esett a lakásomtól. Will elmesélte, hogy Rose Nicaud-ról nevezte el, egy rabszolgáról, aki a saját kávékeverékét árulta New Orleans utcáin egy kétkerekű kocsiról. Hozzátette, hogy anyai ágon távoli rokonságban áll Rose-zal.

„Látnia kellene a családi összejöveteleken készült fotókat. Mintha az ENSZ csoportképei lennének! Minden bőrszín képviselve van… Szóval, mit gondol? Akarja az állást?”

Lelkesen bólogattam, mire Will ismét megrázta a kezemet, és összetegeződtünk.

Ettől kezdve gyakorlatilag az egész életem Marigny néhány utcájára korlátozódott. Olykor átruccantam Tremébe, hogy meghallgassam Angela Rejeant, Tracina egyik barátját, aki néha fellépett a Maisonban, vagy végigjártam a Magazine negyed régiségboltjait és használtcikk-kereskedéseit, de csak ritkán merészkedtem ki a környékről, nem jártam többé sem a Képzőművészeti Múzeumba, sem pedig az Audubon parkba. Valószínűleg bizarrul hangzik, de simán leélhettem volna úgy az életem hátralevő részét ebben a városban, hogy soha többé nem látok vizet.

És igenis gyászoltam. Elvégre Scott volt az első és egyetlen férfi, akivel valaha lefeküdtem. Időről időre rám jött a sírhatnék, hol a buszon utazva, hol meg fogmosás közben. És minden egyes alkalommal kibuggyantak a könnyeim akkor is, amikor egy kiadós alvás után magamhoz tértem a besötétített hálószobámban. De valójában nem Scottot gyászoltam, hanem azt a csaknem tizenöt évet, amelyet elvesztegettem az életemből, miközben a szűnni nem akaró, megsemmisítő megjegyzéseit és vádaskodásait hallgattam. És ez mit sem változott a halála után sem. Nem sikerült rájönnöm, hogyan zárhatnám ki a fejemből a folyamatosan engem kritizáló belső hangot, amely Scott távozása után is állandóan a fogyatékosságaimra és a hibáimra emlékeztetett. Miért nem jársz konditerembe? A kutyának sem kell egy olyan nő, aki elmúlt harmincöt éves. Mást se csinálsz, csak állandóan a tévét bámulod. Sokkal csinosabb lehetnél, ha tennél valamit érte.

Öt Év.

Belevetettem magamat a munkába. Épp jól is jött, hogy állandóan nagy a hajtás. Az egész utcában egyedül nálunk lehetett reggelizni – igaz, csak a szokásos dolgokat: tojást tetszőleges módon elkészítve, virslit, pirítóst, gyümölcsöt, joghurtot, péksüteményeket, croissant-t. Az ebéd sem volt valami nagy szám, leves, szendvicsek, néha valamilyen különlegesebb fogás, például bouillabaisse{1}, lencseragu vagy jambalaya{2}, amikor Dell korán beért és kedve támadt összeütni valamit. Jobb szakács volt, mint pincérnő, de nem szeretett egész álló nap a konyhán robotolni.

Hetente négy napot dolgoztam, kilenctől négyig, bár néha tovább is ott maradtam, beszélgetni vagy együtt vacsorázni Will-lel. Ha Tracina késett, elkezdtem felvenni helyette a rendeléseket. Sohasem panaszkodtam. Mindig elfoglaltam magamat.

Délután többet kereshettem volna, de szerettem a délelőtti műszakot. Szerettem reggelente leslagozni a koszt a járdáról. Tetszett, ahogy a napfény pöttyöket rajzolt a hátsó udvaron álló asztalokra, és örömmel pakoltam tele a süteményes vitrint, míg lefőtt a kávé vagy a lassú tűzön rotyogott a leves. A műszak végén ráérősen csináltam kasszát, szépen sorba rendezve a pénzt az egyik billegő asztalon a kirakatablaknál. De a hazatérés gondolatától mindig rám tört a magány.

Az életem kezdett egy állandósult, kiszámítható ritmust felvenni: munka, aztán irány haza, egy kis olvasás, alvás. Munka, haza, olvasás, alvás. Esetleg munka, mozi, haza, olvasás, alvás. Nem került volna emberfeletti erőfeszítésembe, hogy kizökkenjek a megszokott kerékvágásból, de egyszerűen nem éreztem szükségét változtatni rajta.

Azt hittem, egy kis idő elteltével automatikusan elkezdek majd újra élni – akár még randevúzni is. Úgy gondoltam, egyszer csak eljön majd az a varázslatos nap, amikor visszazökken minden a régi kerékvágásba, és megint kilépek a nagyvilágba. Mintha felkattintanék egy kapcsolót. Talán beiratkozom majd egy tanfolyamra. Befejezem a félbehagyott tanulmányaimat, és megszerzem a diplomát. Csakhogy túlságosan fásult voltam ahhoz, hogy belevágjak bármi ilyesmibe. Megállíthatatlanul haladtam az életem alkonya felé, és velem együtt öregedett kövér, cirmos macskám, Dixie is, az egykori kóbor cica.

„Úgy mondod, hogy kövér a macskád, mintha ő tehetne róla – hajtogatta mindig Scott. – Nem kövéren került ide. Te hizlaltad fel!”

Scott sohasem engedett Dixie állandó kunyizásának. Én azonban időről időre elgyengültem. Hiányzott belőlem az akaraterő, bizonyára ezért is viseltem el Scottot olyan hosszú ideig. Eltartott egy darabig, mire felfogtam, hogy nem én vagyok az oka az alkoholizmusának, és nem is áll módomban véget vetni neki. Ugyanakkor képtelen voltam szabadulni a nyugtalanító érzéstől, hogy megmenthettem volna őt, ha a megfelelő erőfeszítéseket tettem volna ennek érdekében.

Talán ha gyermekünk született volna, ahogy Scott akarta. Sohasem árultam el neki, mennyire megkönnyebbültem, amikor megtudtam, hogy nem lehetek anya. Választhattuk volna a béranyaságot is, de túl sokba került, nem engedhettük meg magunknak. Scott pedig, hála istennek, nem lelkesedett az örökbefogadásért. Az soha szóba sem került köztünk, hogy én esetleg nem is akarok anya lenni. Ám mindezek ellenére sosem adtam fel a reményt, hogy előbb-utóbb találok valamilyen célt, ami kitölti majd az űrt az életemben, amit az én esetemben egy gyermek sohasem tudott volna.

•

Néhány hónappal azután, hogy dolgozni kezdtem a kávézóban, de még valamivel az előtt, hogy Tracina teljesen elcsavarta Will fejét, a főnököm megemlítette, hogy tudna jegyeket szerezni a dzsesszfesztivál egyik legfelkapottabb koncertjére. Először azt hittem, csak el akarja újságolni, hová akarja elvinni a barátnőjét, de aztán kiderült, hogy velem szeretett volna elmenni. A gondolattól egy pillanatra pánikba estem.

„Úgy értsem… azt akarod kérdezni, hogy elmennék-e veled?” – kérdeztem.

„Ööö… igen – felelte Will. Ismét az a bizonyos nézés következett, és egy másodpercig szabályosan láttam a megbántottságot megvillanni a tekintetében. – Ne izélj már, Cassie! Az első sorba szólnak a jegyek! Végre kicsípheted magad! Hiszen még sohasem láttalak kiöltözve!”

Egyből tudtam, hogy jobb lesz rövidre zárni ezt a történetet. Egyszerűen nem randevúzhattam Will-lel. Vele nem. Ő a főnököm. Semmiképp sem szerettem volna elveszíteni az első állásomat, amit tényleg szerettem, főleg nem egy férfi miatt, aki, miután együtt töltöttünk valamennyi időt, rá fog jönni, mennyire unalmas is vagyok valójában. Ráadásul Will nem volt az én súlycsoportom. Megbénított a félelem a gondolattól, hogy kettesben maradhatok vele, mármint a munkahelyen kívül.

„Azért nem láttál még kiöltözve, mert nincs is semmilyen csinos ruhám” – feleltem.

Ez persze nem volt teljesen igaz, csak azért mondtam, mert el sem tudtam képzelni magamat valami csinos, nőies ruhában. Will néhány másodpercig hallgatott, majd végül beletörölte a kezét a kötényébe.

„Nem érdekes – mondta. – Sokan szeretik ezt a bandát, csak találok valakit, aki eljön velem…”

„Sajnálom, Will, de úgy érzem, egyszerűen képtelen lennék randizni, azután, hogy ennyi évet lehúztam egy csődtömeg mellett…” – kezdtem magyarázkodni. De valahogy úgy hangzott, mintha egy éjszakai rádióműsor pszichológusa mondta volna.

„Ez is csak egy udvarias verziója annak, hogy »nem a te hibád…«”

„Pedig tényleg nem a te hibád” – próbálkoztam, miközben megfogtam a karját.

„Mindegy, majd elhívom a következő csinos lányt, akit felveszek” – tréfálkozott Will.

És így is történt. Felajánlotta a jegyeket a Texarkanából érkezett bombázónak, Tracinának, aki déli akcentussal beszélt, és nyakig ért a lába. Volt egy autista öccse, akit úgy oltalmazott, akár egy anyatigris, és jóval több cowboycsizmája, mint amennyire bárki emberfiának szüksége lehet. Will a délutáni műszakra vette fel, és bár Tracina kissé hűvösen viselkedett velem, elég jól kijöttünk mi is egymással. Úgy tűnt, boldoggá teszi Willt. Így viszont kétszer olyan magányosnak éreztem magam, amikor a műszak végén elköszöntem a főnökömtől, hiszen tudtam, hogy ő nagy valószínűséggel nem egyedül fogja tölteni az éjszakát az étterem emeletén, hanem Tracinánál. Na, nem mintha féltékeny lettem volna. Hogy is lehettem volna az? Tracina pontosan olyan lány volt, mint amilyen Willhez való – szórakoztató, talpraesett és érzékien vonzó, makulátlanul szép, kakaóbarna bőrrel. Néha szabadon, kiengedve hagyta rakoncátlan tincseit, amitől úgy nézett ki, mint a vattacukor, máskor meg rafinált copfokba fonva viselte. Döglöttek érte a pasik. Tracina életvidám volt, aki könnyen beilleszkedett bárhová, és hamar be is fogadták. Én viszont nem.

•

Azon az estén, a meleget árasztó notesszel a zsebemben elnéztem Tracinát, aki épp a vacsorára várható tömeg fogadására készülődött. Most először vallottam be magamnak, hogy valójában irigylem őt egy kicsit. Nem azért, mert meghódította Willt, hanem mert olyan könnyedén és magabiztosan végezte a dolgát az étteremben. Akadnak nők, akik bármikor képesek erre – belevetni magukat az élet sűrűjébe –, és ez kifejezetten jól is áll nekik. Akik sosem kívülállók, akik mindig feltalálják magukat. Akik olyan… életrevalóak. Amikor Will Tracinát hívta randira, ő erre annyit felelt:

„Szíves örömest.”

Nem habozott, és nem is beszélt mellé: egy hangos és határozott igen volt a válasza.

A noteszre gondoltam, a szavakra, amelyeken megakadt a szemem, meg arra a férfira az asztalnál, ahogy a nő csuklóját cirógatta, ahogy végigcsókolta az ujjai hegyét, a karkötőjét dédelgette. És a sürgető vágyra, ami kiütközött a mozdulataiból. Szerettem volna, hogy irántam is így érezzen egy férfi. Elképzeltem, hogy belemarkolok sűrű hajába, miközben nekidőlök a konyha falának, ő az egyik kezével felemeli a szoknyámat… Na, álljunk csak meg! Annak a férfinak, aki Pauline-nal volt, rövidre volt vágva a haja. Én most Will hajáról fantáziáltam, és az ő szájáról…

– Hol jár az eszed? – vetett véget a főnököm hiábavaló ábrándozásomnak.

– Sehol – vágtam rá azonnal, érezve, hogy elvörösödött az arcom. Miért jöttem ennyire zavarba? Letelt a műszakom. Ideje indulni.

– Rendesen kaptál ma borravalót?

– Igen. Nem volt rossz… Na, de most már rohanok… És, Will, engem nem érdekel, hogy lefekszel vele, attól még mondd meg, légy szíves, Tracinának, hogy fel kell töltenie a cukortartókat, mielőtt hazamegy ma este! Reggelre tele kell lenniük.

– Igenis, főnök – felelte Will, és szalutált nekem. Mikor már kifelé tartottam az ajtón, még hozzátette: – Tervezel valamit ma estére?

Megnézni a sorozataimat. Kivinni a szemetet. Mégis mit terveznék?

– Ó, igen, igazán nagyszabású terveim vannak – feleltem.

– Egy pasassal kellene töltened az estéd, Cassie, nem egy macskával! Te egy igazán helyes kis nő vagy, tudod?

– Helyes? Will, ezt azoknak a harmincöt feletti nőknek szokták mondani a pasik, akik még nem húzták le teljesen a rolót, de már jó úton haladnak a romantikus nyugdíjas évek felé! „Helyes kis nő vagy, tudod, de…”

– Pedig nincs semmi „de”, Cassie… Ki kellene végre merészkedned oda – felelte Will, és az állával a bejárati ajtó felé bökött.

– Hát, épp oda igyekszem – vágtam rá, kifordulva az utcára, ahol kis híján elsodort egy arra száguldó biciklis.

– Cassie! Jézusom! – vetődött utánam Will.

– Látod? Ez történik velem, ha kimerészkedek. Kész életveszély – állapítottam meg. Próbáltam megnyugodni, és könnyedén venni a dolgot.

Will csak a fejét ingatta. Gyorsan megfordultam, és elindultam a Frenchmen Streeten. Úgy éreztem, végig ott áll és figyeli, ahogy távolodom, de nem volt merszem visszanézni, hogy meg is bizonyosodjam róla.

{1} Marseille-i halleves.

{2} Cajuni eredetű, rizsalapú étel, garnélával, osztrigával, csirkehússal vagy sonkával is készülhet.