BETH REEKLES

KISSING BOOTH

CSÓKOT VEGYENEK!

‚The Kissing Booth’ was originally published

in Great Britain by Corgi Books, 

an imprint of Random House Cildren’s Publishers UK

A Random House Group Company

It was published in 2013

This translation is published by arrangement

with Corgi Books.

Szöveg: Beth Reekles

Copyright © Beth Reekles, 2013

Hungarian translation © Rézműves László, 2013

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2013

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Rézműves László

Szerkesztette: Csapody Kinga

A borítót Weiler Péter tervezte

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5385-16-2

BETH REEKLES

KISSING BOOTH

CSÓKOT VEGYENEK!

Nagymamám emlékére, aki bebizonyította: bármi történjék is, mindig talpra lehet állni.

1.

FEJEZET

– Kérsz valamit inni? – kiáltott ki Lee a konyhából, amikor becsuktam magam mögött a bejárati ajtót.

– Nem, köszi! – kiáltottam vissza. – Inkább felmennék a szobádba!

– Persze, menj csak!

Mindig elámultam rajta, milyen hatalmas Lee Flynnék háza: akkora volt, mint egy kastély. Az alsó szinten, a nappaliban egy százhuszonhét centi képátlójú tévé terpeszkedett, természetesen surround hanggal, és akkor még nem beszéltem a biliárdasztalról és a (fűthető) úszómedencéről a kertben.

Bár a ház olyan volt nekem, mintha a második otthonom lett volna, istenigazából csak Lee hálószobájában éreztem kényelmesen magam.

A szobához tartozó aprócska erkély nyitott ajtaján keresztül fény áradt be odakintről, amikor beléptem. A falakat zenekarok poszterei borították, a sarokban Lee dobfelszerelése és gitárja állt. iMac-je büszkén trónolt az elegáns – a többi bútordarabhoz természetesen pompásan illeszkedő – mahagóni íróasztal tetején.

Ahogy azonban a tizenhat éves fiúknál lenni szokott, a padlón szanaszét szórva hevertek a pólók, az alsónadrágok és a koszos zoknik; a Mac mellett egy félig elcsócsált, penészes szendvics csúfította el a látványt; és szinte minden szabad vízszintes felületet üres üdítősdobozok foglaltak el.

Levetettem magam Lee ágyára. Imádtam, ahogy rugózik.

Lee-vel elválaszthatatlan barátok voltunk, amióta csak megszülettünk. Az anyukáink még a főiskolán barátkoztak össze, és csak tízpercnyi sétára laktak egymástól. Lee-vel együtt nőttem fel. Olyannyira szorosan összetartoztunk, hogy akár ikertestvérek is lehettünk volna. Hátborzongató módon még a születésnapunk is ugyanakkor volt.

Mindig ő volt a legjobb barátom, és örökre az marad – még ha néha halálra is idegesít.

Lee ekkor lépett be a szobába. A kezében két felbontott üveg szénsavas narancslével érkezett, mert tudta, hogy előbb-utóbb úgyis megiszom majd az övét is.

– El kéne döntenünk, mivel készüljünk a karneválra – vetettem fel óvatosan.

– Tudom… – sóhajtotta Lee, majd sötétbarna hajába túrt és elfintorította szeplős arcát. – Nem egy olyan kókuszdiós cucc lenne a legegyszerűbb? Tudod, amikor labdával el kell találni a kókuszokat.

– Nahát! Én is pont erre gondoltam! – ráztam a fejem hitetlenkedve.

– Nem lep meg.

– Csak egy a bökkenő. Már lestoppolták az ötletet – folytattam huncut mosollyal.

– Akkor ez ugrott… De miért kell egyáltalán standot állítanunk? Nem lehetnénk csak szervezők? Találják ki mások, milyen produkciók legyenek!

– Hé, te erősködtél, hogy az iskolai tanácstagság jól mutat majd az egyetemi jelentkezési lapon!

– És te egyetértettél velem.

– Mert be akartam kerülni a báli szervezőbizottságba! – magyaráztam. – Arra nem gondoltam, hogy a karneválon is dolgoznunk kell!

– Ez szívás.

– Tudom… De figyu! Mi lenne, ha kibérelnénk egy olyan izét… tudod… azt a kalapácsos vackot – próbáltam elmutogatni, mire gondolok.

– Amivel lemérheted, milyen erős vagy?

– Ja, ja! Azt!

– Már rendeltek egyet.

– Akkor kész, feladom – sóhajtottam. – Nem sok lehetőségünk maradt. Már minden foglalt.

Egymásra néztünk, és egyszerre mondtuk ki:

– Megmondtam, hogy hamarabb kellett volna elkezdenünk a szervezést!

Mindketten elnevettük magunkat, aztán Lee leült a számítógépéhez, és lassan ide-oda forgott a forgószékében.

– Kísértetkastély?

Szúrós pillantást vetettem rá. Pontosabban megpróbáltam – nem volt könnyű elkapni a pillantását, miközben körbe-körbe forgatta a széket.

– Tavaszi karnevál, Lee. Nem Halloween.

– Igen. És?

– Nem. Szó sem lehet kísértetkastélyról.

– Hát, jó – morogta. – Akkor mit javasolsz?

Megvontam a vállam. Igazság szerint nem volt semmilyen ötletem. Rendesen meg voltunk lőve. Ha nem állunk elő valamilyen standdal, tutira kitessékelnek a tanácsból, és akkor jövőre nem írhatjuk rá az egyetemi jelentkezési lapunkra.

– Passz. Ilyen melegben nem tudok gondolkodni.

– Akkor talán vedd le a pulcsidat, hátha úgy megjön az ihlet!

Felsóhajtottam, és az égre emeltem a szemem, Lee pedig nekiállt megguglizni: „Tavaszi Karnevál… standok…” Kibújtam a pulóveremből. Éreztem, ahogy a nap a meztelen hasamat süti. Igyekeztem úgy tekergetni a karomat, hogy le tudjam fogni az ujjatlan felsőt, amit a pulóver alatt viseltem, nehogy felcsússzon az is…

– Lee – a hangom tompán szólt a pulóver alól –, segítenél egy kicsit?

Hallottam, ahogy kuncog, miközben feláll a székéből. Aztán valaki kinyitotta a hálószoba ajtaját. Egy pillanatra azt hittem, Lee hagyott ott a pulóverembe gabalyodva, de egy másodperccel később nem az ő hangja ütötte meg a fülemet.

– Az isten szerelmére, legalább zárjátok be az ajtót, ha ilyeneket csináltok!

Megdermedtem. Éreztem, ahogy az arcom elvörösödik, miközben Lee a felsőmet lefelé húzva ráncigálja rólam le a pulóvert. A hajam égnek állt az elektromosságtól.

Felnéztem, és Lee bátyját pillantottam meg az ajtóban. Vigyorogva figyelt minket.

– Helló, Shelly! – köszöntött, pedig tudta, hogy utálom, ha így hívnak.

Lee-nek megengedtem, de Noah már teljesen más tészta volt. Ő csak azért csinálta, hogy engem idegesítsen. Senki más nem mert „Shelly”-nek hívni, azok után, hogy negyedikben leüvöltöttem Cam haját, amiért így szólított. Azóta mindenkinek Elle voltam (a Rochelle-ből). Őt sem merte senki sem „Noah”-nak hívni, kivéve Lee-t és a szüleiket. Mindenki más a vezetéknevén szólította: Flynn-nek.

– Szia, Noah… – szúrtam vissza egy édes műmosollyal.

Az állkapcsa megrándult, és kissé felhúzta sötét szemöldökét, mintegy fenyegetésül, hogy ne merjem így szólítani. De én csak visszavigyorogtam, és Noah arcára ismét kiült az a szexi mosoly.

Noah volt kábé a legdögösebb pasi a világon. Hidd el, nem túlzok. Magas, széles vállú srác, vibráló kék szeme elé lógó sötét hajjal. Az orra kicsit görbén állt, amióta egy verekedés során betörték, és nem sikerült tökéletesen helyrerakni. Noah balhés srác volt, de a suliból való felfüggesztést valahogy mindig sikerült elkerülnie. Néhány apró „kisiklástól” eltekintve – ahogy Lee és én ezeket a malőröket neveztük –, Noah mintadiák volt. Kitűnő tanuló, és mellesleg az iskola futballcsapatának sztárja.

Tizenkét-tizenhárom évesen bele voltam zúgva. A fellángolás azonban gyorsan elmúlt, amikor rájöttem, hogy Noah nem az én súlycsoportom, és soha nem is lesz az. Bár hihetetlenül vonzónak találtam, igyekeztem normálisan viselkedni a közelében, mert tudtam, hogy esélyem sincs, hogy valaha is ne úgy nézzen rám, mint a kisöccse haverjára.

– Tudom, hogy én már csak ilyen hatással vagyok a nőkre, de megtennéd, hogy a jelenlétemben magadon tartod a ruhád?

Gúnyosan felnevettem.

– Álmodozz csak!

– Amúgy min szorgoskodtok?

Egy pillanatra szöget ütött a fejembe, hogy vajon miért érdeklődik ilyen élénken, de elhessegettem a gondolatot.

– Ki kell találnunk valami hülye standot a karneválra – válaszolta Lee.

– Hát… ez elég szarul hangzik.

– Az is – fintorodtam el. – Már minden normális ötletet lestoppoltak. Végül kénytelenek leszünk valami olyan bénasággal előállni, mint a „Halászd ki a gumikacsákat a vízből”.

Egyikük pillantása sem hagyott kétséget afelől, hogy ennél rosszabbat el sem tudnak képzelni, úgyhogy egy vállrándítással tudomásul vettem, hogy ez az ötlet se jött be.

– Ja, Lee! – jutott Noah eszébe, miért is jött. – A szüleink ma este nem lesznek itthon, úgyhogy nyolckor buli!

– Klassz!

– Elle, a buliban próbáld visszafogni magad, és ne dobd le a ruhád mindenki szeme láttára, amikor meglátsz! – csipkelődött Noah.

– Tudod, hogy számomra nem létezik más, csak Lee – feleltem ártatlanul.

Noah elnevette magát, de közben már vadul pötyögött a mobilján – valószínűleg az értesítést küldte szét a buliról, ahogyan Lee is. Lassú, szórakozott léptekkel fordult ki a szobából, mint valami lusta macska. Azon kaptam magam, hogy le se tudom venni a szemem a cuki kis hátsójáról…

– Hé! Mi lenne, ha két másodpercre nem a tesómat bámulnád? – csipkelődött Lee.

Elpirultam.

– Ó, fogd be! – taszítottam egyet a vállán.

– Azt hittem, már elmúlt a szerelem.

– Úgy is van. De ettől még nem lesz kevésbé dögös.

– Szörnyű az ízlésed, de te tudod – grimaszolt Lee.

Leültem a számítógépéhez. Lee a vállamra tette a kezét, és az állát a fejem búbján pihentetve fölém hajolt. Átkattintottam a kereső által kidobott eredmények következő lapjára, és a monitort vizslatva elkezdtem görgetni lefelé.

Egyszer csak megakadt a szemem valamin. Lee ugyanabban a pillanatban nyitotta szóra a száját:

– Állj csak meg!

Pár másodpercig mindketten megbabonázva meredtünk a képernyőre. Aztán Lee hátralépett és kihúzta magát, én pedig megperdültem a székben. Egymásra néztünk, és mindkettőnk arcára egyforma, széles mosoly ült ki.

– Csóksátor! – mondtuk ki egyszerre, fülig érő szájjal.

Lee feltartotta a kezét, én pedig adtam neki egy ötöst.

Ez állati klassz lesz!