Helikon

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut: The Sirens of Titan

Copyright © 1959 by Kurt Vonnegut

Published by arrangement with Dial Press,

an imprint of the Random House Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

Fordította: Borbás Mária

A versbetéteket N. Kiss Zsuzsa fordította

A Vonnegut-életműsorozat szerkesztője: Szántó György Tibor

Hungarian translation

© by Borbás Mária, 1988, 2001, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-433-1

www.helikon.hu

„A Naprendszer óránként hatvankilencezer

kilométerrel közelebb kerül a Hercules M13-as

csillaghalmazához – egyes balfácánok mégis

csökönyösen kitartanak amellett,

hogy haladás nem létezik.”

Ransom K. Fern

AJÁNLÁS

Alex Vonnegut különleges ügynöknek, szeretettel

Ebben a könyvben minden személy, hely és esemény valóságos. Bizonyos szövegek és gondolatok szükségszerűen a szerzőtől származnak. Egyetlen nevet sem változtattam meg az ártatlanok védelmében, hiszen a mindenható Isten merő mennyei rutinból úgyis védelmezi az ártatlanokat.

ELSŐ FEJEZET

Idomvas és idus között

„Odafent alighanem

kedvel engem valaki.”

Malachi Constant

Ma már mindenki tudja, hogyan lelheti fel magában az élet értelmét.

Csakhogy az emberiség nem volt mindig ilyen szerencsés. Potom száz esztendeje még se férfi, se nő nemigen fért hozzá a bensejébe zárt rejtvényekhez.

A lélek ötvenhárom kapuja közül egyetlenegyet sem tudtak a nevén nevezni.

Nagy üzlet volt mindenféle összetákolt vallás.

Az emberiség, nem lévén tudatában a minden emberi lényben rejlő igazságoknak, kifelé nézett – egyre csak kifelé törekedett. Ebben a kifelé törekvésben pedig azt szerette volna megtudni, voltaképpen ki a főnök a teremtésben, meg hogy mire jó ez az egész nagy teremtés.

Az emberiség csak röpítette kifelé, mindig kifelé az előretolt ügynökeit. Idővel azután kihajította őket az űrbe, a végtelen nagy kifeleség színtelen, íztelen, súlytalan tengerébe.

Úgy hajította ki őket, mint megannyi követ.

Ezek a boldogtalan ügynökök meg mit találtak? Aminek már amúgy is bőviben voltak a Földön: lidérces, nagy, végtelen jelentéktelenséget. Hogy mit kaptak az űrtől, a végtelen nagy kifeleségtől? Három volt a zsákmány: üres hetvenkedés, alpári bohóckodás, értelmetlen halál.

Végre-valahára szertefoszlott a kifeleség képzelt, nagy csudája.

Nem maradt más hátra: nekiveselkedni a befeleség felkutatásának.

Nem volt már egyéb terra incognita, csupáncsak az emberi lélek.

Így kezdődött hát a jóság meg a bölcsesség.

Hogy mifélék voltak réges-régen az emberek, amikor még nem volt a lelkük felkutatva?

Alább olvasható pediglen egy igaz történet ama Lidérces Időből, amely plusz-mínusz pár év eltéréssel a Második Világháború meg a Harmadik Nagy Válság közé esik.

Tömeg gyűlt össze.

A tömeg a küszöbönálló megtestesülésre várt. Egy férfi és a kutyája fog testet ölteni, válik ki a híg levegőből – előbb csak áttetszően, de végül csakoly kézzelfoghatóan, mint bárki élő kutya- vagy emberfia.

A tömeg nem fogja látni a megtestesülést. A megtestesülés szigorúan magánügy, magánterületen, és a tömeg nyomatékosan nem kapott meghívást, hogy a szemét legeltesse rajta.

A megtestesülés – akárcsak egy civilizált, modern akasztás – magas, csupasz, szigorúan őrzött falak között fog végbemenni. És a falon kívül a tömeg igencsak olyan volt, mint akasztások alkalmával a falon kívül a tömeg.

A tömeg tudta, hogy semmit sem fog látni, tagjai mégis örömüket lelték benne, hogy közel lehetnek, hogy bámulhatják a csupasz falat, és elképzelhetik, mi történik odabent. A megtestesülés misztériumát, akárcsak az akasztás misztériumát, öregbítette a fal; pornográfiává avatta a beteges képzelet megannyi laterna magica-képe – a laterna magica-képek, amelyeket a tömeg vetített a csupasz kőfalakra.

Newport volt a város, Rhode Island állam, Egyesült Államok, Föld, Naprendszer, Tejút. A fal pediglen a Rumfoord-birtok fala.

Tíz perccel a megtestesülés időpontja előtt a rendőrség ügynökei elterjesztették az álhírt, hogy a megtestesülés idő előtt bekövetkezett, hogy a falon kívül következett be, és hogy a férfi meg a kutyája a napnál is világosabban látható kétsaroknyira. A tömeg elvágtatott csudát látni az útkereszteződéshez.

A tömeg majd megveszett a csudákért.

A sereghajtó egy asszony volt, aki százharminchat kilót nyomott. Volt neki egy golyvája, egy sült almája, s volt vele egy színtelen, hatesztendős kislány. A kislányt kézen fogva rángatta ide-oda, mint gumimadzagon a similabdát.

– Wanda June – mondta a százharminchat kilós asszony –, ha nem viselkedsz rendesen, soha többé nem viszlek el megtestesülésre!

Kilenc esztendeje járta a megtestesülés, ötvenkilenc naponként egy. A világ legtudósabb, legtiszteltebb polgárai rimánkodtak térden állva a kegyért, hogy tanúi lehessenek egy megtestesülésnek. Hanem akárhogyan fogalmazták is meg a kérvényüket a nagy emberek, kurtán-furcsán elutasították valamennyit. Az elutasítás mindig egyforma volt, Mrs. Rumfoord magántitkárának keze írásával:

„Mrs. Winston Niles Rumfoord megbízásából közlöm, hogy nem részesítheti Önt a kért meghívásban. Mrs. Winston Niles Rumfoord bízik benne, hogy Ön megérti az üggyel kapcsolatos érzéseit: az Ön által látni kívánt jelenség sajnálatos családi esemény, nem való kívülállók szeme elé, akármennyire magasrendű is a kíváncsiságuk indítéka.”

Mrs. Rumfoord és személyzete a megtestesülésekkel kapcsolatban hozzájuk intézett tíz- meg tízezer kérdés közül egyetlenegyre sem válaszolt. Mrs. Rumfoord úgy érezte, alig tartozik a világnak tájékoztatással. E százalékszerűen ki sem fejezhető csekély tartozás kiegyenlítésére huszonnégy órával minden egyes megtestesülés után jelentést tett közzé. Jelentése sohasem haladta meg a száz szót. A jelentést Mrs. Rumfoord komornyikja a birtok egyetlen bejárata mellett a falra csavarozott üvegszekrényben helyezte el.

A birtok egyetlen bejárata Alice Csodaországban-ajtó volt a nyugati falban. Az ajtó magassága mindössze százharminchét centiméter, anyaga vas, zárja egy hatalmas biztonsági lakat.

A birtok nagykapuit befalazták.

A vasajtó melletti üvegszekrényben megjelenő valamennyi jelentés egyöntetűen rideg és rosszkedvű. Akibe csak egy szikra kíváncsiság szorult, azt csupán elszomoríthatja a jelentés nyújtotta tájékoztatás. Benne foglaltatik az az időpont, amelyben Mrs. Rumfoord férje, Winston meg a kutyája, Kazak megtestesült, nemkülönben kettejük eltestesületlenedésének pontos ideje. A férfi és a kutya egészségi állapota minden egyes esetben jónak minősíttetett. A jelentés érzékeltette, hogy Mrs. Rumfoord férje tisztán látja a múltat és a jövőt, elmulasztott azonban egyetlen példát is felhozni arra, hogy mit látott bármelyik irányban.

Most, hogy a tömeget furfangosan elcsalogatták a birtok közeléből, immár zavartalanul érkezhetett meg a nyugati falba vágott kicsiny vasajtóhoz egy bérelt limuzin. Egy huszadik század eleji angol piperkőc öltözékét viselő, karcsú férfi szállt ki a limuzinból, és egy papírt mutatott az ajtót őrző rendőrnek. Fekete szemüveggel és álszakállal álcázta magát.

A rendőr biccentett, a férfi pedig kulcsot vett elő a zsebéből, és kinyitotta az ajtót. Bebújt rajta, aztán nagy csattanással bevágta maga mögött.

A limuzin távozott.

Vigyázz, a kutya harap! – hirdette egy tábla a kis vasajtó fölött. A nyári alkony tüze meg-megvillant a fal tetején betonba ágyazott, borotvaéles, tűhegyes üvegcserepeken.

A férfi, aki a maga kulcsával nyitotta ki az ajtót, az első ember volt, akit Mrs. Rumfoord valaha is meghívott egy megtestesülésre. Nem volt híres tudós. Még diplomás se volt. Elsőéves korában vágták ki a virginiai egyetemről. Malachi Constant volt, a kaliforniai Hollywoodból, a leggazdagabb amerikai – és hírhedett kalandor.

Vigyázz, a kutya harap! – hirdette kint a tábla a kis vasajtó fölött. Hanem a falon belül nem volt más, csak egy kutya csontváza. Gonosz tüskékkel kipitykézett nyakörvét a falhoz láncolták. Igen nagy kutya csontváza volt – egy szelindeké. Hosszú fogai egymásba kapaszkodtak. Koponyája és két állkapcája egy ravaszul megszerkesztett marcangológépezet ártalmatlan modellje volt. Az állkapcája összekattant – klakk. Itt volt valaha a villogó szempár, az éles fül, a gyanakvó cimpa, amott a bestia agya. Izomkötegek hurkolódtak itt meg ott, kattantották húsba a fogakat – klakk.

Jelkép volt a csontváz – kellék, korhű díszlet; egy asszony állította fel, aki nem szólt jóformán senkihez. Nem halt meg ott a falhoz láncolva semmiféle hű eb. Mrs. Rumfoord egy lódoktortól vette a csontokat, kifehéríttette, kifényesíttette, összedrótoztatta. A csontváz csak egy volt Mrs. Rumfoord számtalan keserű és homályos kommentárja közül, amellyel az időnek meg a férjének komisz fogásait viszonozta.

Mrs. Winston Niles Rumfoordnak tizenhétmillió dollárja volt. Mrs. Winston Niles Rumfoord elérte az Amerikai Egyesült Államokban elérhető legmagasabb társadalmi pozíciót. Mrs. Winston Niles Rumfoord egészséges volt és szemrevaló, és a tetejébe tehetséges is.

Tehetsége költőnővé avatta. Névtelenül közzétett egy karcsú verseskötetet, Idomvas és idus között címmel. A kötet meglehetősen jó fogadtatásban részesült.

A cím abból a tényből fakadt, hogy az igen kicsiny szótárakban idomvas és idus között valamennyi címszó az időre vonatkozik.

Ám, bármennyire kiváló képességekkel áldatott is meg Mrs. Rumfoord, azért csak művelt zavaros dolgokat, úgymint: a falhoz láncoltatott egy kutyacsontvázat; úgymint: befalaztatta a birtok kapuit; úgymint: New England-i őserdővé hagyta fajulni a birtok híres parkját.

Tanulság: pénz, pozíció, szépség, egészség, tehetség se minden.

Malachi Constant, a leggazdagabb amerikai bezárta maga mögött az Alice Csodaországban-ajtót. Fekete szemüvegét, álszakállát a falat befutó borostyánra akasztotta. Fürge léptekkel haladt el a kutya csontváza mellett, s eközben napelemmel működő órájára pillantott. Hét perc múlva testet ölt és szabadon járja a terepet egy Kazak nevű eleven szelindek.

„Kazak harap – írta meghívójában Mrs. Rumfoord –, kérem tehát, legyen pontos.”

Constant elmosolyodott a figyelmeztetésen – hogy ugyanis legyen pontos. Mivel ez annyit jelent, hogy létezzék mint pont, de annyit is, hogy idejében érkezzék meg valahova. Constant létezett mint pont – el sem tudta képzelni, hogy létezhetnék másképpen is.

Márpedig többek között erre is rá fog jönni – hogy milyen az: másképp létezni. Mrs. Rumfoord férje másképpen létezett.

Winston Niles Rumfoord a magánűrhajóján annak idején belerohant egy térképeken nem szereplő krono-szinklasztikus infundibulum kellős közepébe, kétnapnyira a Marstól. Nem volt vele más, csak a kutyája. Most pedig Winston Niles Rumfoord és a kutyája, Kazak mint hullámjelenség létezik – abban az eltorzult spirálisban lüktetve, amely a Napból ered, és a Kaszás-csillagnál végződik.

A Föld épp azon volt, hogy kettészelje ezt a spirálist.

A terület szakembereit minden bizonnyal sérti a krono-szinklasztikus infundibulumoknak jóformán bármely, mégoly rövid magyarázata is. Nos, akárhogyan is, a legjobb rövid magyarázat alighanem dr. Cyril Halltól származik; megjelent a Csodálatos és csodával határos dolgok gyermekenciklopédiája tizenegyedik kiadásában. A szócikket a kiadó szíves hozzájárulásával teljes egészében közöljük:

KRONO-SZINKLASZTIKUS INFUNDIBULUM: Képzeld el, hogy az apukád a legokosabb ember, aki valaha is élt a Földön, és mindent tud, és mindig igaza van, és ezt mindig be is tudja bizonyítani. Aztán képzeld el, hogy egymillió fényévnyire egy másik csudaszép világban él egy másik gyerek, akinek az apukája a legokosabb ember, aki valaha is élt abban a messzi, messzi, csudaszép világban, és az az apuka is mindent tud, és ő is be tudja ezt mindig bizonyítani, szakasztott, mint a te apukád. Mind a két apuka nagyon okos, és mind a két apukának mindig igaza van.

Igen ám, csakhogy ha véletlenül találkoznának, szörnyű veszekedés támadna, mivelhogy némely dologban eltérne a véleményük. Erre persze te azt mondod, hogy a te apukádnak van igaza, és a másik gyerek apukája téved. Hanem a világegyetem roppant nagy hely. Irdatlanul sok ember elfér benne, akinek mind igaza van ebben-abban, csak épp egymással nem jutnak egyetértésre.

És hogy miért lehet mind a két apukának igaza, és miért keverednek mégis szörnyű veszekedésbe? Azért, mert iszonyúan sokféleképpen lehet az embereknek igazuk. Szerencsére a világegyetemben vannak olyan helyek, ahol végre mind a két apuka kapiskálhatja, hogy miről is beszél a másik. Ezek azok a helyek, ahol a különféle igazságok olyan takarosan egymásba illeszkednek, mint az apukád napelemes órájának az alkatrészei. És ezeket a helyeket úgy hívják, hogy krono-szinklasztikus infundibulum.

A Naprendszer telis-tele van ilyen krono-szinklasztikus infundibulumokkal. Egy jó nagy példány legszívesebben a Föld és a Mars között tartózkodik. Ezt onnan tudjuk, hogy egy földi ember meg a földi kutyája belerohant a kellős közepébe.

Most biztosan azt mondod: milyen jó lenne elutazni egy ilyen krono-szinklasztikus infundibulumra, és megnézni, milyen az, amikor egyszerre mindenkinek tökéletesen igaza van! Igen ám, csakhogy ez borzasztóan veszedelmes dolog. Az a szegény ember meg a kutyája ide-oda hányódik nemcsak a térben, hanem az időben is.

Krono ugyanis annyit jelent, hogy idő. Szinklasztikus pedig annyit, hogy minden irányban ugyanarra hajlik, akárcsak a narancs héja. Az infundibulum meg az, amit már a régi rómaiak is, mint például Julius Caesar vagy Neró tölcsérnek neveztek. Ha nem tudod, mi az a tölcsér, kérd meg anyukát, mutasson egyet.

Az Alice Csodaországban-ajtó kulcsát a meghívóhoz mellékelték. Malachi Constant bedugta a kulcsot szőrmével bélelt nadrágzsebébe, és elindult a kínálkozó egyetlen ösvényen. Mélységes árnyék borult mindenre, de a lenyugvó Nap sugarai színpadias fénybe vonták a park fáinak csúcsát.

Constant menet közben meg-megbillegtette a meghívót, mert arra számított, hogy mindjárt kérik tőle. A meghívót lila tintával írták. Mrs. Rumfoord mindössze harmincnégy éves volt, de szálkás, egyenetlen kézírása akár egy öregasszonyé. Soraiból kitetszett, hogy szívből utálja Constantot, akivel sosem találkozott. A meghívás hangneme enyhén szólva kényszeredett volt, mintha mocskos zsebkendőre írták volna.

„Férjem legutóbbi megtestesülése alkalmával – írta meghívásában Mrs. Rumfoord – ragaszkodott hozzá, hogy Ön legyen jelen a következőn. Ennek nyilvánvaló számos hátránya ellenére sem tudtam elhatározásától eltéríteni. Ragaszkodik állításához, hogy jól ismeri önt; a Titánon találkoztak, amely értesülésem szerint a Szaturnusz bolygó egyik holdja.”

Aligha akadt a meghívásban mondat, amelyikben elő ne fordult volna a „ragaszkodik” ige. Mrs. Rumfoord férje ragaszkodott hozzá, hogy a felesége legjobb meggyőződése ellenére cselekedjék. Az asszony viszont ahhoz ragaszkodott, hogy Malachi Constant viselkedjék úriember módjára, holott korántsem volt úriember.

Malachi Constant sohasem volt a Titánon. Legjobb tudomása szerint sohasem lépett ki szülőbolygója, a Föld gáznemű burkából. Kisvártatva azonban ennek az ellenkezőjéről kell majd értesülnie.

Az ösvény kanyargós volt, a látótávolság csekély. Constant egy nyirkos, zöld ösvényt követett, olyan széleset, amilyet a fűnyíró gép vág – mint ahogy történetesen egy fűnyíró gép vágta. Az ösvény két oldalán annak az őserdőnek a zöld fala emelkedett, amivé az idők során a park változott.

A fűnyíró gép vágta rend megkerült egy elapadt szökőkutat. A fűnyíró gép kezelőjét ezen a ponton megszállta az ihlet: elágaztatta az ösvényt. Constant választhatott, a szökőkútnak melyik oldalán óhajtja folytatni útját. Constant megállt az elágazásnál; felpillantott. A szökőkút az ihlet csodája volt: egy kúp, amelyet számos, csökkenő átmérőjű kőtál alkotott. A tálak: megannyi gallér egy tizenkét méter magas, hengeres tengelyen.

Az ihlet Constantot is megszállta: se jobbra, se balra nem került, hanem megmászta a szökőkutat. Tálról tálra hágott, hogy majd a tetőről megállapítsa, honnan jött, és hová igyekszik.

S most ott állt Malachi Constant a barokk szökőkút legfelső, legkisebb táljában, állt a madárfészkek romjai közt, s végigpillantott a birtok fölött, végig Newport jókora darabján és a Narragansett-öblön. Óráját a napfény felé emelte, hadd szívja magába éltetőjét, ami olyan a napelemes órának, mint földi embernek a pénz.

Az üde tengeri szellő felborzolta Constant kékesfekete haját. Jó kötésű férfi volt – középsúlyú, barna bőrű, ajka akár költőé lehetett volna, lágy tekintetű, barna szeme ősembert idéző szemöldökív árnyas üregében bújt meg. Constant harmincegy éves volt.

Hárommilliárd dollárt ért; a java részét örökölte.

A neve annyit jelentett: hűséges hírvivő.

Spekulációval foglalkozott, jobbára részvényekben.

Depressziós állapotában, amely óhatatlanul bekövetkezett, valahányszor alkohollal, kábítószerrel, nővel volt dolga, Constant mindössze egyvalamit áhított – egyetlen hírt, mely kellőleg fontos és méltóságteljes ahhoz, hogy alázatosan elszállítsa két pont között.

Constant maga tervezte címerének csak ennyi volt a jelmondata: A hírvivő vár.

Constant vélhetőleg arra várt, hogy Isten küldjön holmi első osztályú üzenetet egy hasonlóan emelkedett személyiségnek.

Constant megint napelemes órájára pillantott. Két perce volt még, hogy lemásszon, és elérjen a házhoz – két perc múlva testet ölt Kazak, és körüljár: hol talál harapni való idegent. Constant nevetett magában: be boldog is lenne Mrs. Rumfoord, ha Mr. Constant, a jöttment hollywoodi újgazdag egész látogatása során a szökőkút tetején kuporogna, mert nem engedi le a házőrző kutya! Mrs. Rumfoord talán még a szökőkút vizét is kinyittatná.

Lehetséges, hogy figyeli Constantot. Az udvarház egypercnyi járás a szökőkúttól – az őserdőtől az ösvénynél háromszorta szélesebbre nyírt sáv választja el.

A márványból épült Rumfoord-udvarház a londoni Whitehall palota nagyított mása. Az udvarház, akárcsak a legtöbb newporti kastély, oldalági rokona az országszerte látható postahivataloknak és szövetségi törvényszéki épületeknek.

A Rumfoord-udvarház az „anyagi biztonság” fogalmának óriásira duzzasztott kifejezése volt, a khufui Nagy Piramis óta a töménység legnagyobb szabású megközelítése. A maga módján különb megközelítése az állandóságnak, mint a Nagy Piramis, hiszen amaz az éghez közeledtében semmivé vékonyodik. A Rumfoord-udvarházon bezzeg az ég felé közeledtében semmi sem lett kisebb. Szakasztott ugyanolyan lett volna akkor is, ha a talpáról a fejére állítják.

Az udvarház töménysége és állandósága persze ironikus ellentétben áll ama ténnyel, hogy a ház hajdani ura – ötvenkilenc naponként egyetlen óra kivételével – még annyira sem anyagi természetű, mint a holdsugár.

Constant az egyre növekvő tálak karimájára lépdelve lemászott a szökőkútról. Mire az aljára ért, elhatalmasodott rajta a vágy: bárcsak láthatná működésben a szökőkutat! Az odakint zsúfolódó tömegre gondolt: mennyire élveznék ők is, ha láthatnák, amint elered a szökőkút. Elbűvölten bámulnák az irinyó-pirinyó tálacskát a legeslegeslegtetején, amint kicsordul a vize a következő pici tálba… aztán a következő pici tál vize csordul ki a következő pici tálba… aztán a következő pici tál vize csordul ki a következő pici tálba… és így tovább, tovább, tovább dalolná a vidám víz a túlcsorduló pici tálak rapszódiáját. És mindeme tálak alatt tátogna a legeslegeslegnagyobb tál felfelé forduló torka… valóságos tál-nagyapó, csontszáraz és telhetetlen… várna, várna, várna az elsőnek csorduló csodacsöppre.

Constant mámoros képzeletében már szökött a kút. Szakasztott olyan volt a szökőkút, mint holmi hallucináció – márpedig Constantot aligha érhette más öröm, más meglepetés, mint a rendszerint kábítószer keltette hallucinációk.

Az idő repült. Constant nem mozdult.

Valahol a birtokon szelindek ugatott. Mintha csak buzogánnyal döngetnének egy óriási bronzgongot, úgy hangzott az ugatás.

Constant felrezzent a szökőkút köré szőtt ábrándjaiból. Az ugatás forrása nem lehet más, mint Kazak, az űrkutya. Kazak testet öltött. Kazak újgazdagvért szagol.

Constant nyaka közé szedte a lábát, úgy ért el a házig.

Egy térdnadrágos, ősöreg komornyik nyitott ajtót a hollywoodi Malachi Constantnak. A komornyik sírt örömében. Egy, Constant számára nem látható szoba felé mutogatott. A komornyik érzékeltetni próbálta, mitől olyan boldog és könnyekig meghatott. Nem tudott beszélni. Hűdéses szájával ennyit tudott csak motyogni Constantnak:

– Pöh-pöh… pöh-pöh-pöh.

Az előcsarnok mozaikpadlója arany napot ábrázolt, körötte az állatöv jegyei.

Winston Niles Rumfoord, aki alig egy perce öltött testet, kilépett az előcsarnokba, és megállt az arany napon. Sokkal magasabb és testesebb volt, mint Malachi Constant – és az első, akinek láttára Constant fejében megfordult a gondolat, hogy talán mégiscsak létezik nála magasabb rendű személy. Winston Niles Rumfoord kinyújtotta lágy kezét, ismerősként üdvözölte Constantot, vibráló tenor hangján szinte dalolva az üdvözlő szavakat:

– Örvendek, örvendek, örvendek, Mr. Constant! – mondta Rumfoord. – Milyen kedves, hogy eljött, minő örömmmmmmmmmmm!

– Részemről a szerencse – mondta Constant.

– Úgy hallom, ön bizonyára minden idők legszerencsésebb embere.

– Na, ez talán egy kicsit erős – mondta Constant.

– Csak nem tagadja, hogy fantasztikusan szerencsés pénzügyi téren? – kérdezte Rumfoord.

Constant megrázta a fejét.

– Nem. Nehéz volna tagadni.

– És minek tulajdonítja csodálatos szerencséjét? – kérdezte Rumfoord.

– Ki tudja? – vont vállat Constant. – Odafent alighanem kedvel engem valaki.

Rumfoord felnézett a mennyezetre.

– Minő bájos gondolat, hogy valaki kedveli önt odafent!

Constant, aki a beszélgetés során kezet fogott Rumfoorddal, egyszeriben kicsinek és karomszerűnek érezte a tulajdon kezét.

Rumfoord tenyere kérges volt, de nem az élete végéig egyetlen mesterségre kárhoztatott férfi tenyerének szarusodott kérge borította. Bőrét a tevékeny vagyonos osztály ezernyi kellemes fáradozása edzette keménnyé.

Constant feledte egy pillanatra, hogy a férfi, akivel kezet fogott, nem más, mint a Naptól a Kaszás-csillagig terjedő hullámjelenség egyetlen nézete, egyetlen metszéspontja. A kézfogás azonban emlékeztette, mit érint – mert a kezét enyhe, de félreismerhetetlen elektromos áram bizsergette meg.

Mrs. Rumfoordnak a megtestesülésre küldött meghívása, a meghívás hangneme nem csikarhatott ki Constantból alsóbbrendűségi érzést: Constant férfi volt, Mrs. Rumfoord pedig nő, és Constant úgy vélte, adott esetben módja lesz bizonyítani vitathatatlan felsőbbrendűségét.

Winston Niles Rumfoord azonban már egészen más – erkölcsi, térbeli, társadalmi, nembéli és elektromos tekintetben egyaránt. Winston Niles Rumfoord mosolya és kézfogása úgy szétrúgta Constantnak önmagáról alkotott magas véleményét, mint karneváli huligánok az ünnepi petárdát.

Constantot, aki hírvivői minőségben Istennek ajánlotta volt szolgálatait, most elfogta a vakrémület Rumfoord igencsak mérsékelt nagysága láttán. Constant önnön hajdani nagyságának bizonyítékaiért tette tűvé az emlékezetét. Úgy kutakodott az emlékezetében, mint zsebtolvaj a más bankótárcájában. Constant sok mindent talált az emlékezetében: gyűrött, túlexponált pillanatfelvételeket élete valamennyi nőjéről, elképesztő igazolásokat még elképesztőbb vállalkozások tulajdonjogáról, tanúsítványokat olyan erényekről és jeles tulajdonságokról, amelyeket csak hárommilliárd dollár vásárolhat meg. Volt ott még egy ezüstérem is vörös szalagon – Constant nyerte zsákban futáson a virginiai egyetem házi szpartakiádján.

Rumfoord mosolygott és mosolygott.

Folytatva a más bankótárcájában kutakodó zsebtolvaj hasonlatát: Constant feltépte emlékezete varratait, mert azt remélte, titkos rekeszre és abban valami értékesre talál. Nem volt titkos rekesz – nem volt ott semmi érték. Mása sem maradt Constantnak, mint memóriájának üres burka – elvarratlan, petyhüdt leffentyűk.

Az ősöreg komornyik imádattal tekintett Rumfoordra, s a Szűzanya képéhez modellül szolgáló rút vénasszony módjára görnyedezett groteszkül.

– Az u-hu-huuur – mekegte. – A fia-tal-uuur.

– Olvasok a gondolataiban, ha nem tudná – szólt Rumfoord.

– Tényleg? – kérdezte alázatosan Constant.

– Mi sem egyszerűbb – felelte Rumfoord. A szeme megvillant. – Maga egész rendes fickó, ha nem tudná – mondta –, kivált, ha megfeledkezik róla, hogy kicsoda.

Könnyedén megpaskolta Constant karját. Egy politikus gesztusa volt – ordináré, közönségnek szánt gesztus egy olyan embertől, aki a magánéletben, a maga fajtája közt kínosan kerülné, hogy bárkihez is hozzáérjen.

– Ha kapcsolatunknak ebben a szakaszában csakugyan annyira fontosnak tartja, hogy valamiben felsőbbrendűbbnek érezze magát nálam – mondta nyájasan –, erre gondoljon: maga tud szaporodni – én nem.

Azzal hátat fordított Constantnak, és öles léptekkel megindult előtte, végig egy sor pompás termen.

Az egyikben megállt, és mindenáron ragaszkodott hozzá, hogy Constant csodáljon meg egy irdatlan nagy olajfestményt: a képen egy kislány fogta egy patyolatfehér póniló kantárját. A kislányon fehér kalapka volt, keményített fehér ruha, fehér kesztyű, fehér zokni és fehér cipő.

Soha ilyen tiszta, ilyen fagyos kislányt Malachi Constant még nem látott. Az arcán különös kifejezés ült; Constant úgy vélte, tán attól fél, hogy egy icipicit bepiszkolódik.

– Szép kép – mondta Constant.

– Nem lenne rémes, ha ez a kislány belepottyanna egy pocsolyába? – kérdezte Rumfoord.

Constant tétován mosolygott.

– A feleségem, gyerekkorában – mondta kurtán Rumfoord, és megint előrement, kifelé a szobából.

Végigvezette Constantot egy hátsó folyosón, s onnan be egy parányi szobába: alig volt nagyobb egy jókora seprűszekrénynél. Három méter hosszú, másfél méter széles, hanem a mennyezete, akárcsak az udvarház termeié, hat méter magas. A szoba olyan volt, mint valami kürtő. Két füles fotel állt benne.

– Építészeti botlás – mondta Rumfoord. Becsukta az ajtót, és felpillantott a mennyezetre.

– Tessék? – szólt Constant.

– Ez a szoba – magyarázta Rumfoord. Petyhüdt jobbjával a csigalépcső bűvös jelét rajzolta a levegőbe. – Egyike volt ama kevés dolognak az életben, amire gyerekkoromban szívem mélyéből áhítoztam – ez a kicsi szoba.

A falat két méter magasan borító polcok felé biccentett. Remekbe készült polcok voltak. Fölöttük egy deszkadarabra ezt festették kék festékkel: KÓFIC MÚZEUMA.

Kófic múzeuma földi maradványok múzeuma volt: csontvázak és csontburkolatok – kagylóhéj, korall, csont, porc és csigaház –, régmúlt lelkek mocska-morzsaléka, üledéke. A kiállított tárgyak java része olyasmi, amit egy gyerek – vélhetőleg Kófic – könnyen összeszedhetett Newport tengerpartján és erdeiben. Némelyikük pedig a biológia tudománya iránt különlegesen érdeklődő gyereknek adott, nyilvánvalóan drága ajándék.

Az ajándékok legjelesebb darabja egy felnőtt férfi teljes csontváza volt.

Látható volt továbbá egy örvösállat üres páncélja, egy kitömött dodómadár, meg egy agyaras cethal hosszú, csavaros agyara, rajta játékos felirat, Kófic kezétől: Egyszarvú szarva.

– Kicsoda Kófic? – kérdezte Constant.

– Én – felelte Rumfoord. – Voltam.

– Nem tudtam – mondta Constant.

– Persze csak szűk családi körben – mondta Rumfoord.

– Mhm – mondta Constant.

Rumfoord letelepedett az egyik füles fotelba, és helyet kínált Constantnak a másikban.

– Az angyalok se tudnak, ha nem tudná – mondta Rumfoord.

– Mit nem tudnak? – kérdezte Constant.

– Szaporodni – felelte Rumfoord. Cigarettával kínálta Constantot, maga is kivett egyet, és hosszú csontszipkába dugta. – Igazán sajnálom, a feleségem annyira indiszponált, hogy nem tud lejönni és fogadni magát – mondta. – Nem magát kerüli, hanem engem.

– Önt? – kérdezte Constant.

– Úgy van – mondta Rumfoord. – Első megtestesülésem óta nem látott. – Bűnbánóan elnevette magát. – Egyszer is elég volt.

– Én… én igazán sajnálom – mondta Constant. – Nem értem.

– Nem tetszett neki, amit jósoltam – mondta Rumfoord. – Az a kevés is kiborította, amit a jövőjéről elmondtam. Nem óhajt többet hallani. – Hátradőlt a füles fotelban, leszívta a füstöt. – Higgye el, Mr. Constant – mondta nyájasan –, roppant hálátlan dolog megmondani az embereknek, micsoda komisz világmindenségben élnek.

– Mrs. Rumfoord azt írta, ön utasította, hogy hívjon meg – mondta Constant.

– A komornyik adta át az üzenetemet – mondta Rumfoord. – Azt üzentem, biztosan nem meri magát meghívni, különben ugyanis nem tette volna meg. Jó lesz, ha megjegyzi: egyetlen módja rávenni őt valamire, ha azt mondja neki, hogy nincs bátorsága megtenni. Természetesen ez az eljárás sem csalhatatlan. Ha most például megüzenném neki, hogy nincs bátorsága szembenézni a jövővel, könnyen visszaüzenhetné, hogy igazam van.

– Ön… ön csakugyan a jövőbe lát? – kérdezte Constant. Arcán megfeszült a bőr; úgy érezte, egész valójában kiszáradt. Tenyerét kiverte a veríték.

– Pontosan szólva: igen – felelte Rumfoord. – Amikor az űrhajómmal belefutottam egy krono-szinklasztikus infundibulumba, egyszeriben belém villant, hogy minden, ami valaha volt, mindig is lesz, és minden, ami valaha lesz, mindig is volt. – Megint elnevette magát. – Ha ezt tudja az ember, ez ugyancsak elveszi a jövendőmondás savát-borsát: egy csapásra ez lesz a legegyszerűbb, legkézenfekvőbb dolog a világon.

– Töviről hegyire elmondta a feleségének, hogy mi történik majd vele? – kérdezte Constant. A kérdés csupán érintőleges volt. Constantot cseppet sem érdekelte, mi történik Rumfoord feleségével. Mohón vágyott viszont tudni, hogy mi lesz vele magával. Csak köntörfalazás volt, hogy Rumfoord feleségéről kérdezősködött.

– Nos, nem épp mindent – felelte Rumfoord. – Nem is hagyta, hogy mindent elmondjak. Az a kevés, amit elmondtam, alaposan elvette az étvágyát a többitől.

– Értem… – mondta Constant, aki egy szót sem értett.

– Bizony – bólintott nyájasan Rumfoord. – Elmondtam neki, hogy össze fog magával házasodni a Marson. – Vállat vont. – Illetve nem épp összeházasodni… Inkább a Mars-lakók tenyésztik majd kettejüket mint háziállatokat.