Sophie Morgan

Az engedelmesség naplója

Sophie Morgan

Az engedelmesség naplója

Hangoskönyv Kiadó

2013

A mű eredeti címe:

The Diary of a Submissive

Gotham Books

Copyright © 2012 Sophie Morgan

All rights reserved

Prológus

Talán azért osontál ki, hogy telefonálj valakinek, amikor először megláttál minket, vagy ha ilyen hajlamod volt, elszívtál egy jóféle cigarettát, mielőtt visszaindultál a bár melegébe. Akárhogy is, felkeltettük a figyelmedet; ott álltunk az épületek között, az út túloldalán, nem messze attól a helytől, ahol te álltál.

Ne érts félre, nem azt akarom mondani ezzel, hogy különösen szép lennék vagy hogy ő jóképű lenne. Ugyanúgy nézünk ki, mint bármelyik pár, aki szórakozni megy; nem öltözünk feltűnően, nem is vagyunk különösebben hangosak, nem lehetnénk ennél átlagosabbak. De valami intenzív kapcsolat kezd feszülni közöttünk, mert hirtelen megállsz, kénytelen vagy visszanézni annak ellenére, hogy rohadt hideg van, és már vissza akartál menni a barátaidhoz.

Felső karomat markolja, láthatóan és olyan erősen, hogy abból a távolságból is arra gondolsz, vajon meglátszik-e majd a nyoma. A falhoz szorított, másik keze a hajamban túr, szabályosan lefog, így amikor másfelé próbálok nézni – talán segítséget kérve –, nem tudok.

Nem különösen nagydarab pasi, nem széles vállú vagy ilyesmi, valószínűleg meghatározhatatlannak írnád le, ha egyáltalán meg kéne határozni, milyen. De van benne valami; van bennünk valami, amitől egy pillanatig elgondolkodsz, vajon minden rendben van-e. Képtelen vagyok levenni a tekintetemet róla, és csodálatom nyilvánvaló mélysége azt jelenti, hogy egy pillanatig te sem tudsz szabadulni a látványtól; erősen nézed őt, próbálod látni, amit én látok. Aztán még erősebben megmarkolja a hajamat, és közelebb húz magához, olyan éles mozdulattal, amitől ösztönösen egy kicsit közelebb lépsz, hogy beavatkozz, aztán eszedbe jutnak azok a cikkek az újságokban, hogy az irgalmas szamaritánusok milyen csúnya véget értek, és rövid úton hátralépsz.

De elég közel vagy ahhoz, hogy halld, amit mond nekem. Nem a teljes mondatokat, annyira azért nem vagy közel, de eleget ahhoz, hogy felfogd, mi történik köztünk. Mert ezek indulatteli szavak. Romlott, erkölcstelen szavak. Csúnya szavak, amelyeket hallva az jut eszedbe, hogy ha a helyzet romlik, mégis bármelyik pillanatban szükséges lehet a beavatkozás.

Szajha. Kurva.

Arcomat nézed, ami oly közel van az övéhez, és észreveszed a szememben csillogó dühöt. Nem látod, hogy szólnék, mert nem szólok. Ajkamba harapok, mintha küszködnék a válaszadás ingerével, legyőzöm, néma maradok. Ő még erősebben markolja a hajamat, és felszisszenek, de ott állok, nem éppen passzívan – látod rajtam az erőfeszítést, amivel tartom magam, hogy el ne mozduljak, szinte tapintható az igyekezetem –, önuralommal viselem a verbális támadást.

Aztán szünet. Ő válaszra vár. Te közelebb lépsz. Ha valaki megkérdezte volna, miért, azt mondod, azért, hogy meggyőződj róla, minden rendben van-e, de szíved mélyén jól tudod, hogy a puszta kíváncsiság hajtott, semmi más. Van valami állati őserő a kettőnk közötti dinamikában, ami még közelebb vonz téged, akkor is, ha szinte visszataszítónak találod. Szinte. Tudni akarod, hogyan fogok reagálni, mi fog történni ezután. Van benne valami sötét, mégis kényszerítő, ellenállhatatlan vonzerő, ami abban nyilvánul meg, hogy míg általában elborzadnál, most kíváncsi vagy.

Nézed, hogy nyelek. Nyelvemmel megnedvesítem alsó ajkamat, mielőtt beszélni próbálnék. Elkezdek egy mondatot, aztán nem fejezem be, hirtelen elhallgatok, szememet lesütöm, hogy megtörjem átható nézését; úgy súgom válaszomat. 

Te nem hallasz engem. De hallod, amit ő mond.

– Hangosabban!

Elvörösödök. Könnyek csillannak a szememben, de nem tudhatod, hogy fájdalom vagy düh miatt.

Hangom tisztább, sőt hangos az éjszakában. Hangszínem dacos, bár arcom és nyakam elpirult, egészen a kulcscsontomig vöröslik a bőröm, jól látszik nyitott blézeremben. Testem elárulja feszengésemet, szégyenemet, képtelen vagyok elrejteni.

– Szajha vagyok, uram. Egész este nedves voltam, mert az járt a fejemben, hogy ön meg fog baszni engem, és nagyon hálás lennék, uram, ha most hazamehetnénk, és azt tehetnénk. Kérem.

Dacom megtörik az utolsó szónál, ami könyörgésként hat.

Ő lazán végighúzza az ujját a blúzom dekoltázsán – mély, halványan sejteti a melleim közötti hasítékot, mégsem tűnik kurvásnak –, én megborzongok. Ő beszélni kezd, és hangjának tónusa kioltja ingeredet, hogy te is beleborzongj.

– Ez szinte könyörgésnek hat. Könyörögsz, kurva?

Látod, hogy bólintani akarok, de ő rövid úton megakadályozza mozdulatomat, a hajamba markol. Bólintás helyett gyorsan nyelek, egy pillanatra behunyom a szememet, aztán válaszolok.

– Igen… – ennyi a válasz. Elhallgatok. A hallgatás egyre hosszabbodó csenddé változik. Lélegzetem halk sóhajként hat. És befejezem a mondatot: – Igen, uram.

Ujja még két mellem közt időzik, amikor megszólal.

– Úgy látszik, elég sok mindenre képes lennél most, hogy elélvezz. Igaz? Bármit megtennél?

Csendben maradok. Arcom aggódó, ami meglep téged, mert hangom nyilvánvalóan elkeseredett tónusára gondolsz. Az jár az eszedben, mit jelenthetett a „bármi” korábban, és mit fog jelenteni most.

– Letérdelsz és szopod a farkamat? Itt, most rögtön?

Hosszú pillanatokig egyikünk sem beszél. Kiveszi a kezét a hajamból, egy kicsit visszalép. Vár. A távolban autóajtó csapódik. Összerezzenek. Megmoccanok, idegesen nézek végig az utcán. Meglátlak. Tekintetünk egy pillanatra találkozik, az én pupillám kitágul a döbbenettől és a szégyentől, aztán hirtelen ránézek ismét. Ő mosolyog. Teljesen mozdulatlan. 

Mély torokhang tör fel belőlem, félig nyöszörgés, félig könyörgés, és nagyot nyelek, tétován körbeintek.

– Most? Nem lenne jobb, ha…

Ujja még mozgó ajkamra nyomódik. Mosolyog, szinte elnézően. De hangja határozott. Sőt, parancsoló.

– Most.

A lehető legrövidebb ideig tartó pillantást vetek rád. Te nem tudod, de én fejben egy gyerekes játék nagyon felnőtt változatát játszom. Ha nem nézek egyenesen rád, akkor nem vagy tanúja megaláztatásomnak, nem látod, mert én nem látlak.

Idegesen intek, nagyjából feléd mutatva.

– De még elég korán van, uram, és emberek járkálnak…

– Most!

Nagyon figyelsz, az arcomon viaskodó érzelmeket nézed. Zavar. Kétségbeesés. Düh. Beletörődés. Többször mozdítom a számat, hogy szóljak, azt akarom mondani, hogy gondolja meg magát, de csendben maradok. Ő végig ott áll mozdulatlanul. Áthatóan néz. Olyan áthatóan, mint te.

Végül fülig vörösödve behajlítom a térdemet, leereszkedem előtte a nedves macskakőre. Fejem lehajtva. Hajam az arcomba hull, látni nehéz, de az utcai lámpa fényében te mintha könnyeket látnál az arcomon csorogni.

Néhány pillanatig csak térdelek ott mozdulatlanul. Aztán látod, hogy mély, önnyugtató lélegzetet veszek. Megfeszítem a vállamat, felnézek, és felé nyúlok. De amint remegő kezem a nadrágszíjához ér, megállítja mozdulatomat, lágyan megpaskolja a fejemet, ahogy egy hűséges állatot szokás.

– Jó kislány. Tudom, milyen nehéz volt. Most kelj fel, menjünk haza és fejezzük be ott. Egy kicsit hideg van ma éjjel a kinti játszadozáshoz.

Gondoskodón nyúl értem, talpra segít. Egymásba karolva sétálunk el előtted. Mosolyog. Bólint. Már majdnem visszabólintasz neki, mielőtt észbe kapsz, hogy mi a fenét csinálsz. Buzgón a földet nézem, fejem lehajtva.

Látod, hogy remegek. De azt nem látod, hogy mennyire felizgatott ez az élmény. Milyen kemény lett a mellbimbóm a melltartó rejtekében. Hogy remegésemet legalább annyira az okozta, hogy minden, amit előtted játszottunk, megemelte az adrenalinszintemet, amennyire a hideg és a megaláztatás. Mennyire elememben éreztem magamat. Mennyire teljessé tesz ez engem úgy, hogy nem is tudom teljesen megmagyarázni. Mennyire gyűlölöm és mégis szeretem. Vágyom rá. Sóvárgok érte.

Te ebből semmit sem látsz. Csak egy piszkos térdű, bizonytalan léptekkel járó, reszkető nőt látsz.

Ez az én történetem.

Első fejezet

Legelőször is azt akarom mondani, hogy nem vagyok perverz. Szóval csak annyira, mint bárki más. Ha eljönnél a lakásomra, jobban megdöbbennél a mosogatóban sorakozó edények láttán, mint a kéjbarlangomon; leginkább azért, mert a városban olyan drága az élet, hogy szerencsésnek mondhatom magamat, amiért sikerült olyan lakást találnom, amelyikben van nappali, és megengedhetem magamnak, hogy egyedül béreljem. Maradjunk csak annyiban, hogy egy sötét lyuk nem igazán jött volna képbe.

Szóval, ha már azoknál a kellemetlen sztereotípiáknál tartunk: nem vagyok lábtörlő, de ostoba sem. Nem vágyom arra, hogy sütés-főzéssel töltsem a napjaimat, míg valaki vadászik és gyűjtöget nekem, én meg őrzöm a ház tüzét, ami nagyon rendben is van így, mert bár rendes vasárnapi sültet tudok sütni, amúgy elég rossz szakács vagyok. Nem is nézek ki úgy, mint Maggie Gyllenhaal A titkárnő című filmben. Sajnos.Csak arról van szó, hogy történetesen, időnként, amikor a szükség rávisz, és van valaki, akivel játszhatok, szolgát játszom. Alárendeltet. Nem mintha ezt látnád rajtam, ha találkozunk. Ez a személyiségemnek csak egy kis része, egyik az engem alkotó rengeteg karakterelem közül, amelyek bennem élnek. Mint például az, hogy szeretem az epret vagy az, hogy kényszeresen és makacsul folytatom a vitatkozást akkor is, ha pontosan tudom, hogy nincs igazam, és jellemzően a tévéműsorok 99 százalékát halomra gúnyolom, a maradék egy százalékra viszont olyan szinten rá tudok kattanni, hogy azt már én is ijesztőnek találom.

Újságíró vagyok egy regionális lapnál. Imádom a munkámat, és – nem mintha ezt említeni kéne – az, hogy az ember történetesen szubmisszív beállítottságú, egyáltalán nem befolyásolja a munkáját. Az enyémet sem. Mert ha így lenne, rám csak a teakészítésről szóló cikkeket bíznák meg képgalériákhoz írhatnék kísérőszöveget, és elemi iskolai tankönyvvásárokra küldenének csak tudósítani, ami tényleg rosszabb lenne, mint a halál. A hírszobák elég konfliktusos helyek. Ez egy könyörtelenül önző világ, és aki ebben benne van, annak teljesítményben a legjobbat kell nyújtania. Én igyekszem ezt tenni.

Feministának tartom magamat. Az biztos, hogy független vagyok. Tehetséges. Van önfegyelmem. Egyesek ezt összeegyeztethetetlennek tartják a szexuális szerepválasztásommal, azzal, hogy mitől indulok be. Ez egy ideig engem is zavart. Ami azt illeti, néha még most is zavar, de arra a következtetésre jutottam, hogy vannak sokkal fontosabb aggódnivalók is. Felnőtt, általában egészséges gondolkodású, ép lelkületű nő vagyok. Ha szabad elhatározásomból úgy döntök, hogy átadom a testem feletti irányítást valakinek, akiben megbízom, hogy eljuttasson minket valahová, amit mindketten izgalmasnak és élvezetesnek találunk, az, úgy gondolom, elvitathatatlan jogom, amíg ezt nem olyan helyen teszem, ahol ezzel kisgyerekeket ijesztek meg vagy állatokat zavarok.

Bár eltartott egy ideig, amire eljutottam ebbe az állapotba. Ha az ilyen megnyilatkozásokat nem devalválta volna a valóságshow-k világa, ha miattuk az ilyesmi nem lenne émelyítő és felháborító, odáig mennék, hogy kimondom, elég hosszú utat jártam be, amíg idáig eljutottam; erről szól ez a könyv. Ez nem valami kiáltvány vagy „útmutató az önalávető szexhez”, bár úgy gondolom, ha te nem idegenkedsz az ilyesmitől és szeretnéd kipróbálni, meríthetsz belőle néhány ötletet. Ez a könyv egyszerűen arról szól, mi történt velem, hogyan fedeztem fel és tártam fel önmagamnak ezt az oldalát, milyen tapasztalataim és milyen gondolataim keletkeztek. Kérdezz meg más szubmisszív nőket vagy férfiakat a gondolataikról és arról, hogy számukra mit jelent alávetettnek lenni, és teljesen más könyvet kapsz; valószínűleg olyant, amiben lényegesen kevesebb a gúny és az önirónia.

Most visszatekintve egyértelmű, hogy szubmisszív hajlamaim már korán jelentkeztek, bár akkor még nem neveztem őket így. Csak azt tudtam, hogy bizonyos dolgoktól megborzongtam és bizonyos dolgok iránt sóvárogtam, bár nem tudtam volna rátapintani, hogy miért.

Gyerekként persze ezt nem ismertem fel; többnyire a magam dolgával foglalkoztam, és az volt a dolgom, hogy felnőjek a kellemes vidéki, de London közelében lévő, középosztálybeli otthonunkban. Távol álljon tőlem, hogy mítoszokat akarjak szertefoszlatni itt, de nincs a múltamban mélyen gyökerező trauma, semmilyen kínzó hiányt nem szenvedtem személyiségformáló éveim alatt, ami súlyosbította volna jelenlegi preferenciámat, amit egyesek erkölcstelennek tartanak. Nem volt problémás apám, nem volt szorongás az otthoni életemben, és a gyerekkorom – nekem szerencse, de könyvírás szempontjából nem éppen szerencsés módon – boldog, szeretetteljes és egyszerű volt. Nagyon szerencsés voltam és vagyok a családommal; eléggé különbözünk, de szeretjük egymást, és összeköt minket jóban-rosszban az is, hogy szeretjük az abszurdot, és őszintén úgy érzem, hogy áldott vagyok, amiért ők vannak nekem.

Szép házban nőttem fel anyámmal, apámmal, húgommal. Anyám könyvelő volt, mielőtt én megszülettem, később annak szentelte az életét, hogy felneveljen engem és a húgomat; ő az otthon lelke. Sok időt töltött velünk, ő alakított minket, segített házi feladatot írni, futkározott velünk a kertben. Nem szeretett a partvonalon állni; ha görkorcsolyáztunk, ő is velünk görkorizott. Másik szenvedélye a barkácsolás volt, örökösen bütykölt, átalakított valamit a házban; mintha folyton felújította volna a híres Forth Bridge vasúti hidat, de Laura Ashley tapétával.

Apámnak saját cége van, nála keményebben dolgozó embert még nem láttam; igazi családapa, aki gondoskodott rólunk, aki mindent megadott nekünk, teljesítette kívánságunkat, ha új biciklire vagy egyéb ketyerékre vágytunk (még jó, hogy anya ott volt velünk és gondoskodott arról, hogy az ilyen holmit csak módjával használjuk, ha már nagyon kibírhatatlanok voltunk). Utazhattunk, és nagyon jó életünk volt otthon. Apánk vidám és okos, van érzéke a merész dolgokhoz; azt hiszem, ezt a tulajdonságát örököltem, ahogy a független szellemiségét és azt is, ahogy „ilyen vagyok” mentalitással vállalja önmagát. Erre bátorított bennünket is, mert időnként összeütközésbe került saját szüleivel, akiknek megvolt a maguk elképzelésük arról, hogy mit kéne neki tennie az életben, és ez nem egyezett azzal, amit ő akart.

A húgom sok értelemben teljesen az én ellentétem. Míg én általában csendes természet vagyok, és elég jól érzem magamat néhány közeli barátom társaságában, ő minden társaság lelke és közepe, ő az, akinek az energiája felvillanyozza a jelenlévőket, aki megteszi, amit meg kell tenni. Különbözőségünk ellenére ő az első, akihez folyamodnék, ha valami gondom van, nem utolsósorban azért, mert ő gyakorlatilag éjszakai életet él. Rendkívül szerencsésnek érzem magamat, hogy az a nő, aki valószínűleg tovább lesz mellettem az életben, mint bárki más, ilyen csodálatos ember; bár e dicshimnusz ellenére, ha három napig együtt vagyunk a családi fészekben, például a karácsonyi ünnepeken, rögtön előbújik kamasz énünk, és civakodni kezdünk, hogy ki tölt túl sok időt a fürdőszobában, ilyesmi (általában ő).

Kényelmes ikerházunkat valóságos állatsereglettel osztottuk meg. A ház faunája: Goldie, az aranyhal – ne ítélj meg, hároméves koromban adtam neki ezt a nevet –, Cheesy, az aranyhörcsög és Barry, a kutya, akit még a „miért ne kaphatnának a kutyák emberi nevet” korszakomban neveztünk el, meglehetősen kutyafuttában, amikor szegény apám a Barry nevet kiáltozva rohant a parkban, mely név kétségtelenül megbotránkozást kelthetett más kutyasétáltatókban. Mindig is szerettem az állatokat, és egyik legerősebb gyerekkori élményem az, hogy eltemettem egy halott madarat, amit a kertben találtam; tettem ezt anyám kifejezett kívánsága ellenére, aki érthető módon a lehetséges fertőzések miatt aggódott. Amikor felfedezte, hogy nem csak nem fogadtam szót, vagyis a madarat felvettem és végső nyughelyére szállítottam, hanem – aki á-t mond, mondjon b-t is alapon – temetési szertartást rendeztünk neki a húgommal és a szomszédok gyerekeivel, büntetésből szobafogságra ítélt. Az ilyen büntetés számomra egyáltalán nem volt büntetés, annak ellenére, hogy – mivel a testi fenyítés nálunk ismeretlen – ez volt szüleim legfőbb fenyítési taktikája. A szobám volt a legkedvesebb helyem, mert tele volt könyvekkel; az összes zsebpénzemet könyvekre költöttem, és sok boldog órát töltöttem a széles ablakpárkányon olvasással, bámészkodással. Ez esetben azonban a büntetést kibírhatatlanul igazságtalannak éreztem. Dühös levelet írtam David Bellamynek{1}; beszámoltam neki, milyen elnyomó, természetvédelem-ellenes rendszerben kell élnem, ahol a gondatlan felnőttek egyszerűen kidobják a halott madarakat. Nem válaszolt. Talán így a legjobb, mert attól tartok, azt írta volna, hogy fogadjak szót az anyukámnak, ami engem csak még jobban feldühített volna. Tény, hogy ez a legkomolyabb incidens, amire anyám és köztem emlékszem gyerekkoromból, és ez is azt bizonyítja, hogy nem vagyok született lázadó. Csendben tettem a dolgomat, de nem igazán feszegettem a határokat, többnyire azért nem, mert szinte mindent megengedtek nekem. Elég sok mindent akartam csinálni, de különben elvben nem jelentett gondot a vitatkozás. Ez kétségkívül változott az évek során.

Az írás iránti érdeklődésem korán megmutatkozott; emlékszem, történeteket írtam és illusztráltam iskolai füzetekbe, és gumiszalagokkal kötöttem össze őket. Történeteim a tévében látott kedvelt gyerekműsorokon, könyveken, filmeken alapultak. Írásaim színvonala azonban általában lényegesen jobb volt, mint rajzkészségem, bár akkor ezt még nemigen lehetett megmondani. Nagyon korán kezdtem művészkedni, miután láttam valamit a hírekben egy koraérett gyerekről, akinek a műalkotásait ezrekért adták el. Amikor összeütöttem néhány színes ceruza- és filctollrajzot, anya örömmel elfogadta az első képet, amit neki ajándékoztam, a másodikért pedig 60 pennyt adott. De amint később egy tízesre emeltem az árat – a körülményeket figyelembe véve ezt tartottam méltányosnak –, kedves, de határozott nem volt a válasz, ami meghiúsította minden további tervemet arra vonatkozóan, hogy a képzőművészet területén találjak megélhetést. Így kénytelen voltam visszatérni a mini könyvek és képregények előállításához. Mivel így csak fél esélyt kaptam, bevetettem magamat, majd a barátaimat és családomat is Narnia és Középfölde világába, illetve az otthonihoz egy kicsit közelebbi miliőbe, amit furcsamód kábeltévén ismertem meg, ahogy a Newcastle focicsapat életét lefestették az egy iskolai focicsapat történeteiről szóló, Jossy’s Giants című gyereksorozatban.

A Jossy’s Giants és általában a futball iránti rajongásom lánytól fura fiús szeszély volt, de igen erős. Nagyon messze voltam – ahogy most is nagyon messze vagyok – a lányos sztereotípiáktól. Patologikusan viszolygok a rózsaszíntől, és sosem tudtam megszeretni a sminket, a drága ruhákat és a divatos cipőket. Még ma is az a helyzet velem, hogy ha magas sarkút kell felvennem, úgy járkálok, mint Bambi a jégen; bár a cipőkön megspórolt pénzt körömlakkra és táskákra költöm. Kislányként, kamaszként nemigen érdekeltek a fiúk, vagyis nem foglalkoztam velük, ami ironikus módon azt jelentette, hogy sok fiú barátom volt az iskolában, főként annak köszönhetően, hogy készséggel fociztam velük ebédszünetben és nem szoktam velük semmitmondó beszélgetésekbe bonyolódni. Ha tízéves koromban megkérdeztél, mit szeretek a legjobban csinálni, azt mondtam, hogy olvasni, görkorcsolyázni, biciklizni és fára mászni a kertünk végében, ahonnan láthattam a közeli kerteket. Ez végtelenül megigézett, olyan okokból, amik akkor nagyon fontosnak tűntek. Ez volt az én saját helyem. A húgom nem tartott velem, mert a mászástól karcolások keletkeztek a bőrén, és bepiszkolta magát az első ugrással. Én erre nagyon elmés kötélcsigás szerkezetet eszkábáltam ugrókötelekből, azzal lehetett feljutni az első mászható ágra. Sok értelemben is eléggé magányos gyerek voltam, jól elvoltam magamban, olvastam, álmodoztam, ami talán egy kissé meglepő lehet ahhoz a képhez képest, amit az imént festettem magamról, miszerint antiszociálisnak számító csaj voltam.

Persze egyetlen nő sem él elszigetelt életet, akkor sem, ha amikor csak teheti, a cseresznyefán bújik el. Otthon a húgom állandó társaságot jelentett, és mindenben cinkosom volt, míg az iskolában – 11 éves koromig koedukált iskola, utána leánygimnázium – vegyes baráti körhöz tartoztam; sokakkal a mai napig szoros kapcsolatot ápolok. Bár nem számítottam a legnépszerűbbek közé – inkább a zene, a színjátszás és a technika vonzott –, többnyire mindenkivel jól kijöttem, elhumorizáltam az előforduló problémákat. Az általános iskolában még a legokosabbak közé tartoztam, de a középiskolában beletelt egy kis időbe, amire megvetettem a lábamat, és a legtöbb tárgyból csak a középmezőnybe küzdöttem fel magam, ami hirtelen azt jelentette, hogy a dolgok nem mennek olyan könnyen. Rájöttem, ha eredményt akarok elérni, az erőfeszítést igényel. Kultúrsokk volt ez több szempontból is, de valószínűleg nem rossz dolog, mert letört minden koraérettséget, amit az otthoni támogató légkör táplált bennem. Otthon ugyanis engem mindenki valamiféle zseninek tekintett csak azért, mert szerettem olvasni. Nem én voltam a legszebb és a legokosabb az osztályban, bár hamar rájöttem, hogy ez nem baj, mert úgy találtam, hogy a legszebbek és a legokosabbak a legrosszkedvűbbek és legrosszindulatúbbak is egyben. Én lelkiismeretes voltam és keményen dolgoztam, ez az állandó megfelelés vágyának a mellékterméke. Annak ellenére, hogy időnként aggódtam, nehogy csalódást okozzak tanáraimnak vagy szüleimnek, többnyire élveztem az iskolát. Tudom, ez undorító.

Furcsa, de szerelmi fronton kissé későn értem. Tizenkét vagy tizenhárom éves koromban csókolóztam először. A fiút egy barátnőmön keresztül ismertem meg, és az igazat szólva nem voltam lenyűgözve a csóktól. Nem kísérte mennydörgés, se romantikus zene, és utána csalódottságot éreztem. Ha jól emlékszem, valamelyikünk ki is mondta: „Hát, ennyi.” Elég az hozzá, hogy egyikünk sem lobbant lángra, nem változott meg a világ.

Ha már itt tartunk, a Just Seventeen és Minx tinimagazinokat olvastam akkoriban, szóval tisztában voltam azzal, hogyan működik a szex, bár ekkor nem volt szándékomban kipróbálni. Azt azonban megtanultam, hogy ha nem tudok aludni, dörzsöljem a kezemmel a lábam közét, és ez olyan kellemes érzést vált ki, amitől elszundítok, és amikor a gondolataim e kellemes érzés csiholása közben elkalandoztak, csak a szerelemről fantáziálgattam.

Mindig szerettem a mítoszokat és a legendákat. Gyerekkoromban a Robin Hood volt a kedvencem, megnéztem a filmeket, a tévésorozatot – a legutóbbi feldolgozást ne emlegessük, mert mindjárt csikorgatni kezdem a fogaimat –, és elolvastam minden könyvet, amihez csak hozzájutottam, legyen az történelmi ismeretterjesztő vagy szépirodalmi. De minden feldolgozásban nehézségeim voltak a szűz Marionnal. Utáltam, hogy folyamatosan veszélybe kerül mindenféle ostoba okból, és meg kell menteni. Utáltam azért is, mert ő nem harcolt, annyi viszonylagos méltóságot sem kapott, hogy tisztességes harcostársa lehessen a többieknek, és ideje nagy részét azzal töltötte, hogy a vidám fickók sebeit bekötözte és tűnődve nézett utánuk a távolba, ahogy kalandra indultak.

Ennek ellenére e történetekből éppen azok voltak a kedvenc részeim, amikor olyan veszélybe került, amiért megvetettem. Amikor elfogták – mintegy elkerülhetetlen csapdát állítva Robin Hood elfogására, ami úgy tűnt, Marion létének fő értelme volt –, dacosan szembeszállt Guy of Gisbournnal és a nottinghami sheriffel, és ez nagyon megragadta a képzeletemet. Sötét, várbörtönszerű helyen tartották, a képeken gyakran megkötözve vagy láncra verve ábrázolták. Tehetetlennek. De nem alázkodott meg, a megalázottságban is fenntartotta méltóságát, és ez valahogy megérintett engem, megdobogtatta a szívem. Biztosan ismered azt az érzést, amikor gyerekként olvasol vagy látsz valamit, és az olyan mélyen megragadja a képzeletedet, hogy beleéled magadat, te vagy abban a pillanatban, mintha veled történne. (Azt mondom, hogy „gyerekként”, de remélem, nem alakul ki rossz véleményed rólam, ha elmondom, hogy én még mindig így vagyok ezzel, szóval ha valami nagyon megkapó dolgot látok vagy olvasok, egészen bele tudom élni magamat, bár az ilyesmi ma már ritkábban történik meg velem.) Lényeg az, hogy a jelenetek, amiket gondolatban lejátszottam úgy, hogy én voltam a főszereplő, kivétel nélkül Lady Marion jelenetei voltak. Akkor is, ha egy kicsit ócska volt, és átsiklottam az unalmasabb részek felett, amikor Robin megmentette és visszament vele a táborba őrizni a ház tüzét. Ezekre a történetekre gondoltam éjszakánként az ágyban fekve.

Legalábbis addig, míg fel nem fedeztem a pornográfiát.

Úgy tizennégy éves lehettem, amikor nagy hűhót csaptak egy havi magazin körül, amelyik egyszer nőknek szóló erotikus könyvet adott ki. Az én szobámban nem volt internet, és bár igazából tudtam, hogy ha erotikus ihletre van szükségem, a neten megtalálnám, nem érdekeltek a cickók, mert nekem is volt, és nem találtam olyan nagy számnak. Ez a könyv azonban teljesen más volt. Az erkölcsi romlásról és hasonló témákról szóló sok korábbi intelem oda vezetett, hogy a hónap nagy részét azzal töltöttem, hogy mindenáron szerezni akartam egy példányt ebből a könyvből, mert kezdtem gyanítani, hogy az én fantáziám mocskosabb, mint az iskolai barátnőimé, illetve legalábbis mocskosabb, mint amit ők hangosan hajlandók voltak elismerni magukról. Azon kívül, hogy tudni akartam, pontosan mennyire botrányos az írás, úgy indokoltam magamnak, hogy afféle trágárságbarométer lehet.

Persze volt egy kis gond.

A közvetlen szomszédunk annál az egyetlen újságosnál dolgozott, amelyik elég nagy volt ahhoz, hogy kisvárosunkban ezt a magazint árulhassa, és nemcsak hogy nem adott volna nekem, mivel pontosan tudta, hogy még nem vagyok 18 éves, hanem biztosan elmondta volna anyámnak is. Akkor aztán olyan borzalmas szidásban lett volna részem, amilyent hallva az ember legszívesebben a saját fülét tépné le, csak ne kelljen hallania. Így hát egyik délután az iskolából hazafelé másik buszra szálltam, elmentem a legközelebbi nagyvárosba, ott vettem meg a magazint. Remegett a kezem, még iskolai egyenruhában voltam, és féltem, hogy a pult mögött ülő nő bármelyik pillanatban rájöhet, hogy nem vagyok még nagykorú, és szégyentelenül azt a magazint vásárolom, amit a Daily Mail végtelenül mocskosnak nevezett, és rám ripakodik, hogy adjam vissza, mielőtt gondatlanságból örökre megromlok. De az csak nézett közönyösen, és nem szólt egy szót se. Gyorsan a hátizsákomba rejtettem a könyvet, a szívem még mindig erősen kalapált. Aztán két mérföldet gyalogoltam hazáig, így anyának azzal magyarázhattam a késést, hogy hokiedzésen voltam.

Azt a könyvet szó szerint ronggyá olvastam. Olyan sokat forgattam a lapjait, hogy egész oldalak kezdtek kiesni belőle. Visszatekintve az akkori botrány és felháborodás nevetségesnek tűnik. De akkor olvasva óriási felfedezés volt számomra. A kedvenc fejezeteimnél még mindig megvannak a szamárfülek, hogy könnyebben megtalálhassam a legjobb szövegrészeket. Az egyik fejezetben egy nagyon határozott, mégis sebezhető nő veszekedett egy férfival, aki nyilvánvalóan tetszett neki, de a beszélgetéseik rendre veszekedésbe torkolltak. A végén a férfi fához kötözte ezt a nőt vadborostyánnal (tudom, hogy ez egy kicsit béna, de ezen ne akadjunk ki, különleges görög vadrepkény volt, aminek kitűnő tulajdonságai lehetnek a kötözéshez), és a férfi azt tett vele, amit csak akart: végigsimogatta a nő testét, ádázul csókolta, kínozta. A nő csak állt ott, iszonyúan felizgult, a férfi pedig elélveztette, holott a nő csak annyit tudott mozogni, hogy fejét a fának vesse és hörögjön a gyönyörtől. Ez most már elég giccsesnek tűnik, olyan romantikus lányregényszerűnek, de akkor megpendített bennem valami húrt. Attól kezdve ezt játszottam újra gondolatban, ahogy éjjel az ágyban feküdtem és kezemet lábam közé szorítva édes álmot csiholtam magamnak.

Természetesen minden lány életében eljön az idő, amikor a hús-vér fiúk veszik át a könyvek és Guy of Gisbourne helyét a képzeletben (nekem Robin sosem jött be igazán). Az első komoly barátom idősebb volt nálam, de bölcsebb nem. Úgy látszott, valahogy veszi a jeleket, pedig én nem is tudtam, hogy jelet adtam volna neki. Csókolóztam már másokkal is előtte, de ők nem fogták meg a fejemet, nem tartották mozdulatlanul úgy, hogy a hajamat a csuklójuk köré tekerték, miközben jóéjszakát-csókot adtak, és ezt nagyon élveztem. Szerettem a hatalmában lenni, mozgásra képtelenül, ahogy nyelvünk párbajt vívott.

A csókok lehetőségeiről ábrándoztam; arról, hogy mihez lehet előjáték a csók, arról, hogy rávilágított a férfi rejtett oldalára, amit a világ nem ismert, de én már igen, és mintha ez az oldala valahogy kiegészített volna engem. Aztán egyik éjjel beleharapott az alsó ajkamba, olyan erősen, hogy a szájában nyöszörögtem meglepett gyönyörrel. Ő azonnal elhúzódott, sietségében majdnem kitépett egy maroknyit a hajamból, és bocsánatot kért, amiért fájdalmat okozott. Furcsa lett volna elmondani neki, hogy tulajdonképpen élveztem, ezért elfogadtam a bocsánatkérését, azt mondtam, nem számít, aztán csalódottan mentem be, mellbimbóim ágaskodtak, bugyim nedves lett.

Ekkor még nem igazán ismertem fel a jelentőségét, hogy ez felizgat engem, csak azt tudtam, hogy a jó kislányok nem indulnak be ilyesmire, vagy ha mégis, egészen biztosan nem beszélnek róla. Ezért nem említettem. Folytattam az életemet, végigjártam az összes állomást. Végül az első szerelmemmel kihasználtuk a véletlenül kínálkozó alkalmat, hogy az anyjának orvosi recepciósként helyettesítenie kellett szerencsétlen kollégáját. Így együtt vesztettük el a szüzességünket; de az, hogy egyikünk sem csinálta még előtte, egy kissé félszeggé tett mindkettőnket, ráadásul fülelnünk kellett, hátha az anyja váratlanul hazajön. Túl akartunk lenni rajta, és bár nagyon kellemes volt, nem éreztem földindulást. Utána megállapítottam, hogy nem is volt olyan jó, mint az ágyban fekve magamhoz nyúlni, bár akkoriban ezt nem kapcsoltam össze azzal a ténnyel, hogy nem jutottam orgazmushoz. Naiv kamasz énemre visszatekintve csodának tűnik, hogy akkor először egyáltalán eljutottunk valamiféle szexig. Mindazonáltal úgy találtuk, hogy gyakorlással, ha nem is tökéletes az élmény, de nyilván olyasmit tudunk adni egymásnak, ami „elég jó ahhoz, hogy utána mindketten sokáig szédülten vigyorogjunk egymásra”. Bár az, hogy nem lehettünk zavartalanul együtt, némi nehézséget okozott, mert folyamatosan féltünk a rajtakapástól, ezért olyan gyors öltözési képességre tettünk szert, amire Clark Kent is büszke lenne.

{1} David James Bellamy (szül. 1933) brit botanikus, környezetvédő