HIDAS GYÖRGY – RAFFAI JENŐ – VOLLNER JUDIT

LELKI KÖLDÖKZSINÓR

Beszélgetek a kisbabámmal

HIDAS GYÖRGY – RAFFAI JENŐ – VOLLNER JUDIT

LELKI KÖLDÖKZSINÓR

Beszélgetek a kisbabámmal

© Hidas György jogutódai, 2013

© Raffai Jenő, Vollner Judit, 2013

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Macskássy Zsuzsanna

Borítóterv Café Design, Farkas Villő

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-434-8

www.helikon.hu

ELŐSZÓ

Valóságos tudományos forradalom zajlik napjainkban a pszichológia tudományában a születés előtti, magzati lét kutatási területén. Bebizonyosodott, hogy az ember lelki élete nem a születéssel, hanem a fogantatással kezdődik. Ennek a felismerésnek a nyomán új kultúra van kibontakozóban, mely közelebb visz bennünket létezésünk gyökereihez, s egyszersmind mindannyiunkat ember- és világképünk módosítására késztet.

Számunkra különösen figyelemreméltó, hogy két magyar pszichoanalitikus, Hidas György és Raffai Jenő dolgozta ki az anya és a méhében fejlődő magzat kapcsolatteremtésének módszerét, az úgynevezett anya-magzat kapcsolatanalízist, melynek segítségével kettejük között jelzéseket, információkat szállító lelki köldökzsinór jön létre. Egyes nemzetközi tudományos körök azt állítják, hogy a pszichoanalízis óta ez a legnagyobb „találmány”, hiszen ennek segítségével nem csupán optimális fejlődési pályára lehet állítani a még meg sem született babákat, de a legújabb fejlemények szerint olyan, eddig tisztán biológiainak hitt működésmódokba lehet életmentő módon beavatkozni, mint például a placenta idő előtti sorvadása vagy a magzatburok-repedés, mely eddig a magzathalált, a koraszülést és a sérült gyerekek világrajöttét okozta.

2001-ben egy tizenkét tudósból álló bizottságot kért fel az ENSZ, hogy a gyermekek évtizede alkalmából olyan nevelési programot dolgozzon ki a béke és az erőszakmentesség jegyében, melyet ajánlatként elküldhetnek a tagállamok kormányainak. A magyar szakmai eredmények nemzetközi szintű elismerését bizonyítja, hogy ebbe a szűk körű bizottságba e kötet egyik szerzőjét, Raffai Jenőt, a Magyar Pre- és Perinatinális Pszichológiai Orvostudományi Társaság elnökét is meghívták. Az új módszer elsajátítására egyébként hamarosan nemzetközi képzést indítanak.

A méhen belüli kapcsolatok felismerése valóságos szellemi bombaként robbanhat be a társadalmi köztudatba, ezért túlzás nélkül állíthatjuk, hogy könyvünk eddig ismeretlen mélységeket tár fel az élet, az emberi lélek keletkezéséről, az emberi kapcsolatok eredetéről, és megkísérli megfejteni annak a legkorábbi, legmegrázóbb, legintimebb kapcsolatnak a titkát, ami két ember között egyáltalán létrejöhet. Talán nem használunk túl nagy szavakat, ha úgy gondoljuk, igazi szenzációt jelent, hogy ez a mindenki számára könnyen elérhető pszichológiai ismeretterjesztő munka a világon először számol be a babájukkal még a méhen belül közvetlen kapcsolatba lépett kismamák élményeiről. A megrázó erejű, olykor humorral telített, önfeltáró vallomásokban a kismamák azt a nehezen megfogható állapotot próbálják megfogalmazni, amelyben babájukkal kapcsolatot teremtettek. Az őszinte visszaemlékezésekben újra átélik a számukra is megdöbbentő jeleneteket, a képes üzeneteket, a gondolatátvitel útján létrejött párbeszédeket. Beszámolóikból érzékletesen bontakozik ki az olvasó előtt, hogyan nyílt meg számukra egy addig ismeretlen dimenzió, egy új csatorna, amelyben megtapasztalhatták az egymásra találás örömét, babájuk érzelmeit, szándékait, sőt karakterét. Természetesen, a különféle személyiségű és indíttatású kismamák más-más megközelítéssel fordultak babájuk felé, így különböző intenzitással élték át a kontaktust. A kapcsolatanalízis hatását illetően azonban egybehangzóan vélekednek. A szülés-születés után mindegyik kismama és babája ismerősként tekintett egymásra, és ezer apró jelből bizonyosságot nyertek a közöttük már fennálló kapcsolatról, melyet nem megteremteni, csak folytatni kellett. Mindannyian a babák lelki harmóniájáról, derűjéről, bizalmáról, mozgás- és értelmi fejlődésük felgyorsult üteméről számoltak be. (A kapcsolatanalízisben részt vett kisgyermekek képességeinek fejlettségét, a korukhoz képest jóval magasabb intelligenciahányadosát a legújabb vizsgálatok mérésekkel is igazolták.)

A Lelki köldökzsinór című ismeretterjesztő munka az érdeklődő olvasónak, a gyermekét tervező és váró szülőknek, a pszichológia iránt érdeklődőknek szól, s mindazoknak, akik fogékonyak korunk spirituális szemléleti változásaira. Az első hét fejezetben Raffai Jenő és Hidas György fordulatokban gazdag, közérthető formában mutatja be tudományos háttér alapján a születés előtti pszichológia gyökereit, illetve magát a kapcsolatanalízis módszerét. A könyv második részében olvashatók az „első kézből” származó, lenyűgözően izgalmas élménybeszámolók, melyeket a kötet szerzőjenként jómagam jegyeztem le.

Szerzőtársaimmal, vagyis a módszer kidolgozóival, Hidas Györggyel és Raffai Jenővel lényegesnek érezzük, hogy magyarázatot fűzzünk a harmadik fejezethez, s ezzel együtt kicsit bepillantást is engedjünk az olvasónak a munkafolyamat kulisszatitkaiba. Eredetileg az volt a szándékunk, hogy a kismamák vallomásaiban szereplő, egy-egy kérdést felvető mozzanatra a szakemberek rövid kommentárokban adnának magyarázatot az interjúk végén. A szövegek ismeretében azonban úgy döntöttünk, hogy vétek lenne száraz, racionális fejtegetésekkel megszakítani ezeket az élményeket, sőt az akkor elhangzott kérdéseimmel sem szabad megállítani a feltörő érzelmek, emlékek folyamát, ez túlságosan tudálékos, szinte modoros lenne. A felmerülő kérdések tehát nem maradnak nyitva, mert valamennyire választ találhat az olvasó a kötet első fejezeteiben, melyekbe a szerzők szinte előre belefoglalták a kommentárokat is.

Az interjúk lejegyzése során bontakozott ki a tartalomhoz illő, megfelelő forma is, mely – a könyv ismeretterjesztő lévén – meglehetősen szokatlan. Kiderült, hogy az irodalomból, a dráma műfajából ismert monológban rajzolódnak ki leginkább ezek a tudattalan mélységekből feltörő érzelmek és képek. Arra törekedtem, hogy semmiképp se legyen „gömbölyűre fogalmazott, papírízű” a szöveg, így az esetleges akadozásokkal, a szavak keresésével, a gondolkozás csapongásával, szüneteivel, sőt a tévesztésekkel együtt – stílusosan a pesti viccel: utazzon a Freud-alattin! – próbáltam megőrizni a vallomások pillanatnyiságát, őszinteségét és drámai sodrását. Lényegében – mint színházi műfajnak – a legszerencsésebb befogadása a látvány és a hallás lenne, azonban ez mégiscsak írásba foglalt szöveg. Kedves Olvasó, „hallgassa” tehát szeretettel ezeket a bensőséges vallomásokat.

Ezúton szeretnék köszönetet mondani mind a tizenöt kismamának, akik mindannyiunk okulásául ezeket a legmélyebbről fakadó intim és mindeddig titkos érzéseiket, gondolataikat leplezetlen őszinteséggel tárták a nyilvánosság elé.

Mindenképpen említést érdemel még, hogy a könyv ötlete Révi Judit munkatársam, barátom társaságában vetődött fel másfél évvel ezelőtt. A kötet létrehozásában azonban nem vehetett részt hosszú külföldi tartózkodása miatt. Köszönettel tartozom neki szellemi támogatásáért, az inspiratív közös gondolkodásokért.

Vollner Judit

BEVEZETŐ

A születendő gyermek első környezete az anyaméh. Az édesanya és a magzata között az első pillanattól kezdve kapcsolat van. Nem csupán fizikai, biológiai, hanem lélektani is. Lelki köldökzsinór köti össze őket egymással. Az anya belső világának minden rezdülése érinti a baba testét és lelkét. De elérik a tágabb világ behatásai, stresszei is. A legújabb kutatások eredményei azt mutatják, hogy az anya születendő gyermekével kapcsolatos beállítódásai meghatározóak a baba fejlődésére, a születése utáni személyiségére, kapcsolataira, társadalmi beilleszkedésére. Az anyaméhben szerzett tapasztalatok kihatnak az ember testi-lelki fejlődésére, személyiségére, társadalmi kapcsolatai milyenségére. A gyermekvárásban és a szülésben az emberi élet és a társadalom legnagyobb kérdései sűrűsödnek, miközben ez a legmélyebb, legintimebb ügye két embernek. A társadalom törvényekkel, szabályozásokkal, tiltásokkal és ajánlásokkal hatást gyakorol személyes életünkre. Nemkülönben anyagi feltételek megadásával vagy elvonásával, a biztonság megteremtésével vagy biztonságvesztéssel, formális kötöttségekkel és nem formális erkölcsi parancsokkal stb. A párok legintimebb kérdéseit makrotársadalmi adatként kezeli. Így lesz a gyermekvállalásból demográfiai egyensúly, társadalmi reprodukció, munkaerő-politika, katonapolitika vagy népességfogyás esetén nemzeti élet-halál kérdés.

Az emberi élet folytonos. A fogamzással kezdődik és a halálig tart. Tapasztalataink viszont azt mondatják velünk, hogy egy ember élete legalább két generációval korábban kezdődik: az apai és anyai nagyszülők házában. Nem csupán a genetikai, kromoszomális feltételeket kapjuk örökségül, hanem az epigenetikusakat is, a társadalmi, kulturális feltételeket, a pszichoszociális struktúrákat. Mindezek már a fogamzás előtt hatnak. Mint ahogy egészen más esélyt kapnak az élethez a kívánt gyermekek, szemben a nem kívántakkal, vagy akik tervezettek, szemben a véletlenszerűen fogantakkal. A születés előtti életidő nem egyszerűen folytonosságunk egy szakasza, miként a születés, a gyermekkori fázisok, a pubertás, a felnőttkor, a klimaktérium, az öregkor és a halál, hanem ezek a szakaszok egymástól függenek, ugyanakkor mindegyik korszaknak megvan a saját maga specifitása. Az emberi életet olyan folytonosságnak kell tekintenünk, amelyben minden fejlődési stádium ugyanolyan fontos, egymástól elválaszthatatlan, ilyen módon alkotja az emberi élet egészét. Ezen a folytonosságon belül az ember összes funkciójával egyetlenegy egészet képez, belefoglalva a fizikai, a biokémiai, immunológiai, endokrinológiai és lélektani szintet. Ennek következtében nincs az ember fenomenológiájában olyan történés, ami egy szintre vezethető vissza, és általa meg is magyarázható.

Ez a folytonosság az anyaméhben kezdődik. Amit a gyermek az anyaméhben átél, az egyúttal tanulási folyamat is. Ahogy David Chamberlain fogalmazta: „az anyaméh az élet első iskolája, és mindannyian látogattuk azt”. A tanulás a túlélés egyik szükséges feltétele, mert ez teszi lehetővé, hogy egy organizmus alkalmazkodni tudjon a megváltozott körülményekhez. Alkalmazkodás nélkül nincs túlélés, mint ahogy előzetes tapasztalatok nélkül, amire felépül, egyáltalán nem lehetséges. Ehhez a folyamathoz szükségeltetik az emlékezés is. A gyermeket kezdettől fogva információk özöne éri, amelyeket különféle biokémiai ösvényeken keresztül fogad. Ezek emléknyomokká alakulnak át és tárolódnak. Potenciális tanulási forrásokká lesznek. Ezek a születés előtti emléknyomok, információforrások a későbbi életidőben aktiválhatóak.

Az összes integratív folyamat, legyen az biokémiai, hormonális, immunológiai vagy pszichológiai természetű, az emberi élet fogantatásával beindul. Születés előtti stresszek, az anya depressziója, hormonális eltérések, immunzavarok, különféle fertőzések és környezeti befolyások, párkapcsolati zavarok, szülői beállítódások, konfliktusok, mind hatással vannak a magzat agyára, személyiségének fejlődésére, alakulására. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a születés előtti életidő egyedülálló megelőzési lehetősége a lelki, szellemi és fizikai zavaroknak.

Egyik lehetséges megelőzési mód az anya-magzat kapcsolatanalízis, melyet egy évtizedes kutatómunkát követően az 1990-es évek közepén dolgoztunk ki. Olyan módszer, melynek segítségével eddig nem ismert mély kapcsolatba kerülhet egymással anya és babája. Saját kezükbe vehetik a sorsukat, és egymást fejlesztve eljuthatnak lehetőségeik határáig.

A szerzők

AZ INTELLIGENS MAGZAT

Ha magát az intelligenciát akarnánk meghatározni, rendkívül nehéz feladatot vállalnánk. Nem véletlen, hogy ez eddig tökéletesen még senkinek sem sikerült. Túl sokan és túlságosan sokféle értelemben használják a fogalmat ahhoz, hogy jól meghatározható tartalma legyen. Mindenesetre az intelligenciáról ma már nemcsak gondolkodási képességekre asszociálhatunk, hanem beleértjük a fogalomba a mozgási, érzelmi vagy akár a társas készségeket is. A magzati intelligencia tárgyalásakor ezekről az összetevőkről igyekszünk áttekintést nyújtani.

A fejezet címe önmagában is provokatív lehet egy olyan kulturális közegben, amelyben még sok helyütt tetten érhető a meg nem született gyermekkel kapcsolatos erősen leegyszerűsítő szemlélet, miszerint a magzat pusztán vegetatív lény, akinek lelki fejlődése a születés után veszi kezdetét. Ezt a megkövesedett tévhitet már számtalan esetben és módon cáfolta a tudomány. Mégis, itt csaknem ezeréves szemléletmódról van szó. Ez a mi evolúciós-kulturális örökségünk része, és az emberi tudat a világ leglassabban változó entitásai közé tartozik.

Ha mégis megpróbálunk magzati intelligenciáról beszélni, akkor azt nem vizsgálhatjuk függetlenül az anyától és az apától, sőt a szülők számára érzelmileg fontos személyek meghatározó befolyása nélkül. A meg nem született gyermek érzelmi-értelmi fejlődését ugyanis a mindezen személyekkel történő folyamatos és aktív dialógus alapvetően meghatározza. Ennek következtében fejlettségi szintjük nagyon eltérő lehet a születésük pillanatában. Ezzel azt is szeretnénk érzékeltetni, hogy a legújabb kutatási eredményekkel egybehangzóan mi is nagyobb jelentőséget tulajdonítunk az értelmi fejlődésben a környezetnek, mint a géneknek. Pittsburghi kutatók (McGue 1977), akik elvégezték az összes rendelkezésre álló kutatási adat újraelemzését, arra a következtetésre jutottak, hogy a méhen belüli környezet kétharmad, míg a gének egyharmad arányban tehetők felelőssé mindazon képességeink fejlettségéért, melyeket az intelligencia összetevőihez szoktunk sorolni. A szerzők a környezet kifejezés alatt nem csupán az anya kémiai, hormonális háztartását értik, hanem személyközeli kapcsolatrendszerét, és ezek hatásait a magzatok lelki fejlődésére.

A kutatások azt mutatják, hogy az emberi viselkedés a legkorábbi stádiumtól kezdve egységesen épülő és bonyolultan összetett. Talán jól érzékeltethető ez a szív példáján, ami a fogamzás után egy hónappal már elkezd dobogni, és természetesen tovább dobog saját kifejlődésének egész bonyolult folyamatán keresztül. Hasonlóképpen van ez az idegrendszerrel is, ami folyamatosan működik, és éppen ez a működés teszi lehetővé a további fejlődését, differenciálódását. Már a tizedik terhességi hét előtt megfigyelhető, hogy az addig inkább rángatódzó mozgások finomabb, elegánsabb mozgásformákká alakulnak át. Megfigyelések vannak arról, hogy a terhesség második harmadának a közepétől már rugdalódzós játékot lehet játszani a babával.

Viselkedés a születés előtt

Magának a mozgásnak sokféle funkciója van. Például kutatás, önvédelem, az egyediség kifejezése, kommunikáció. A testbeszéd félreérthetetlenül utal szükségletekre, érdeklődésre, tehetségre és gondolkodási folyamatokra. Sok szempontból a beszélt nyelv felett állt, mert sokkal korábban jött létre, gyorsítja a kommunikációt, gyakran fellép, és élethossziglan ugyanazt a jelentést hordozza. Mindannyian beszéljük ezt a nyelvet. Chamberlain (1996), a magzati viselkedést a mozgásformák három kategóriájába sorolta: önindította, reaktív és interaktív.