Libri kiadó

Budapest

Fordította

Nádori Lídia

Originally published in Germany

under the title „Er ist wieder da”

by Eichorn – A Division of Bastei Luebbe Publishing Group

Copyright © 2012 by Bastei Lübbe GmbH & Co. KG

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Er is wieder da

Eichorn Verlag in der Bastei Lübbe GmbH & Co. KG

Köln, 2012

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Molnár Gabriella

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-284-8

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány (közlemény) a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásért.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Ébredés Németországban

A nép okozta nekem a legnagyobb meglepetést. Pedig igazán megtettem mindent, ami emberileg lehetséges, hogy a túlélés alapvető feltételeitől is megfosszam ezt az ellenségtől megszentségtelenített talajt. Hidak, erőművek, utak, pályaudvarok – mindnek a lerombolására határozott parancsot adtam. Azóta utána is néztem, mikor volt ez, márciusban, és azt hiszem, e tekintetben igazán világosan fejeztem ki magam. Minden ellátóegységet meg kellett semmisíteni, a vízi erőműveket, a telefonközpontokat, a termelőeszközöket, a gyárakat, a műhelyeket, a parasztgazdaságokat, a tárgyi javak összességét, mindent, és ezt úgy értettem, hogy mindent! E téren nagy gondossággal kell eljárni, nem hagyhatunk kétséget a parancs tartalma felől, mert ismeretes, hogy az egyszerű katona a frontnak azon a pontján, ahol tevékenykedik, érthető módon nem látja át a nagy egészet, valamint nincs birtokában a taktikai és stratégiai összefüggések teljességének, így hát előfordulhat, hogy megkérdi: „No de akkor valóban ezt is, meg ezt is, meg példának okáért ezt a kioszkot is fel kell gyújtanom? A kioszk miért ne kerüljön az ellenség kezére? Miért baj az, ha egy kioszk az ellenség kezére kerül?” Már hogyne volna baj! Az ellenség újságot olvas, és a maga hasznára fordítja, ellenünk fordítja a kioszkot, mindent ellenünk fordít, ami csak a keze ügyébe kerül! Minden, nyomatékosan ismétlem: minden értéket képviselő objektumot meg kell semmisíteni. Nemcsak a házat, az összes ajtaját is. A kilincseket is. A csavarokat is, és nem csak a nagyméretű csavarokat. Ki kell csavarni, majd könyörtelenül el kell görbíteni őket. Az ajtókból csak fűrészpor maradjon. A fűrészport elégetni. Ha nem így teszünk, az ellenség ki-be járkál azon az ajtón kedve szerint. Egy tönkretett kilincs, maroknyi elgörbített csavar és egy kupac hamu: kellemes ajtónyitogatást, Herr Churchill! Röviden: a háborúnak ilyen brutális következményei vannak, ez kezdettől világos volt előttem, úgyhogy a parancsom nem is hangozhatott volna másképp; és ettől független, hogy a parancs hátterében valami egészen más állt.

Legalábbis eredetileg.

Tagadhatatlan, hogy a német nép az angolokkal, a bolsevizmussal és az imperializmussal folytatott eposzi küzdelmében végül alulmaradt, s ezáltal, mondjuk ki, eljátszotta túlélésének lehetőségét akár a legprimitívebb vadászó és gyűjtögető életmódra is. Ilyetén módon a vízi erőművekre, a hidakra, az utakra sem tarthat igényt. Kilincsekre se. Ezért adtam ki a parancsot, kisebb részben pedig a teljesség kedvéért is, mert emlékszem, olykor én is kitettem a lábam a Birodalmi Kancellária épületéből, és tudomásul kell venni: az amerikai és az angol a maga repülő erődjeivel a munka oroszlánrészét már levette a vállunkról. A parancs teljesítését a későbbi időszakban természetesen nem ellenőriztem részletekbe menően. El lehet képzelni, mennyi dolgom volt, nyugaton az amerikaival birkóztunk, keleten az orosszal, aztán ott volt Germánia Világfőváros városépítészeti fejlesztése és így tovább, de megítélésem szerint a kilincsekkel a Wehrmacht egyedül is megbirkózhatott volna. Egy szó, mint száz: a német nép papírforma szerint nem létezik.

Ám ahogy nézem, még mindig itt van.

Bizonyos fokig felfoghatatlan.

Másfelől: én is itt vagyok, amit éppoly kevéssé értek.

I.

Emlékszem a percre, amikor felébredtem, kora délután lehetett. Kinyitottam a szemem, s a fölém boruló égboltot pillantottam meg. Kék volt, gyengén felhős, a levegő meleg, és azonnal világossá vált, hogy áprilishoz képest túlságosan is meleg. Mondhatni, hőség volt. Viszonylagos csönd honolt, egyetlen ellenséges repülőt sem láttam, fegyverropogást nem hallottam, sem becsapódások vagy légoltalmi szirénák hangját. A Birodalmi Kancellária sehol, a bunker sehol – ezt is megállapítottam. Fejemet oldalra fordítva megláttam, hogy a földön fekszem egy beépítetlen telken, házfalak vesznek körül, téglaépítmények, rajtuk undorító firkálmányok, amin azonnal mérgelődni kezdtem, micsoda gazemberség, és spontán úgy döntöttem, magamhoz rendelem Dönitzet. Mi több, álomittas állapotomban azt hittem, Dönitz is itt fekszik valahol a közelben, de azután győzött a fegyelem és a logika, gyorsan felfogtam, hogy a helyzet rendkívüli. Megjegyzem, nem szokásom a szabad ég alatt táborozni.

Először is végiggondoltam, mit csináltam előző este. A túlzott alkoholfogyasztás szóba sem jöhetett, mivel nem iszom. Emlékeztem rá, hogy utoljára Evával ültem a díványon. Arra is emlékeztem, hogy viszonylag gondtalanul üldögéltünk, elhatároztam, hogy hagyom az államügyeket, egyéb tervünk nem volt aznap estére, étterem, mozgóképszínház vagy hasonló szórakozás magától értetődően szóba sem jöhetett, a birodalmi főváros kínálata a szabadidő eltöltése terén, nem utolsósorban parancsomnak köszönhetően, az idő tájt örvendetesen beszűkült. Nem tudtam biztosat arról, vajon ideér-e Sztálin a következő napokban, ez a háborús folyamatok aktuális fázisában nem volt teljességgel kizárható. Bizton állíthattam viszont, hogy itt éppoly hiábavalóan keresett volna mozgóképszínházat, mint Sztálingrádban. Azután, azt hiszem, csevegtünk még egy kicsit, Eva meg én, utána megmutattam neki a régi pisztolyomat, további részleteket ébredésem perceiben nem tudtam felidézni. Azért sem, mert fejfájás kínzott. Megállapítottam, hogy az előző este részleteinek rekapitulációja nem visz közelebb problémám megoldásához.

Ezért úgy döntöttem, a cselekvés mezejére lépek, és közelebbről megvizsgálom a helyzetemet. Életem során megtanultam figyelni, elemezni, és olyan apró részleteket is észrevenni, amelyeket sok tanult ember alábecsül, mi több, figyelmen kívül hagy. Én azonban, vasfegyelemben eltöltött hosszú évek tapasztalatával a hátam mögött, nyugodt szívvel állíthatom, hogy válságban még hidegvérűbb és megfontoltabb vagyok, érzékszerveim is élesebbé válnak. Precízen, nyugodtan dolgozom, akár egy gép. Módszeresen összefoglalom a rendelkezésre álló információkat. A földön fekszem. Körülnézek. Körülöttem szemét, gyomok, fű, itt-ott bokor, foltokban százszorszép, gyermekláncfű. Hangokat hallok, nem túl messziről, kiáltásokat, folyamatos pattogást, odanézek, fiúcskák futballoznak. Már nem a rövidnadrágos korosztály, de a Volkssturmhoz még fiatalok, valószínűleg a Hitlerjugend tagjai, de pillanatnyilag a jelek szerint szolgálaton kívül, vagyis úgy tűnik, az ellenség is szünetelteti a támadást. Az egyik fa ágai között madár motoz, csivitel, énekel. Másoknak ez talán a derűs gondtalanság jele; ebben a bizonytalan helyzetben azonban, amikor az ember minden információt, a legjelentéktelenebbet is fel kell hogy dolgozzon, a természet és a túlélésért folytatott mindennapos harc jó ismerője arra következtet belőle, hogy nincsenek a közelben ragadozók. Közvetlenül a fejemnél egy pocsolya fodrozódik, látszik rajta, hogy zsugorodott, vagyis a közelmúltban kiadós eső lehetett, de az elmúlt napokban száraz volt az idő. A pocsolya szélén a tányérsapkám. Mindig így dolgozik az agyam, ilyen rutinnal, és ebben a zavarba ejtő pillanatban is így működött.

Felültem. Nem jelentett gondot a mozdulat, amiképpen a lábamat, kezemet, ujjaimat is tudtam mozgatni, a jelek szerint tehát nem sérültem meg, testi állapotom kielégítőnek volt mondható, tökéletes egészségnek örvendtem, eltekintve a fejfájástól. Még kezem remegése is mintha elmúlt volna. Végignéztem magamon. Öltözékem sem volt hiányos, egyenruhát és katonakabátot viseltem. Kissé szennyes volt ugyan, de nem túlzottan, vagyis nem a törmelék alól kerültem elő. Földet találtam rajta, meg némi morzsát, pék- vagy cukrászsütemény maradványát. Ruházatomból valamilyen üzemanyag, leginkább benzin szaga áradt, feltehetően azért, mert Eva megpróbálta kitisztítani, és túlzott mennyiségű tisztítóbenzint alkalmazott hiábavaló igyekezetében. Akár azt is lehetett gondolni, hogy egy egész kanna benzint öntött rám. Ő maga nem tartózkodott a közelben, miképpen vezérkarom egyetlen tagja sem volt föllelhető. A szennyeződés nagyját üggyel-bajjal lesöpörtem kabátomról. E pillanatban a következő hangok ütötték meg a fülemet:

– Odass, nézzed má’ a csókát!

– Csóóórikám!

Gyámoltalan, segítségre szoruló ember benyomását kelthettem, amit a Hitlerjugend közelben tartózkodó tagjai példamutatóan felismertek. Felfüggesztették a labdajátékot, és tisztelettudóan közeledtek felém, ami érthető is, végső soron váratlanul a Német Birodalom Führerével találták szembe magukat a grundon, a sport és a testedzés legelterjedtebb helyszínén, százszorszép és gyermekláncfű között, ami egy serdületlen ifjú számára szokatlan fordulat a hétköznapok sodrában, ám a fiatal sereg késedelem nélkül megindult felém, fürgén, akár az agarak, ha szagot kapnak, és készen a segítségre. Az ifjúság a jövő!

A fiúcskák tisztes távolságra tőlem megálltak, vizsgálgattak, majd a legnagyobb, nyilvánvalóan az őrsvezető, felém fordult, és megszólított:

– Minden oké, főnök?

Szorult helyzetemben sem kerülte el a figyelmemet, hogy a német köszöntés teljes egészében elmaradt. Az informális megszólítást, a „Führer” és a „főnök” szavak összekeverését a meglepettségük számlájára írtam, és ha kevésbé zavarba ejtő a helyzet, még akaratlan derültségre is okot adott volna, hiszen még a lövészárokban, a könyörtelen golyózápor közepette is a legképtelenebb, bohózatba illő helyzetek állnak elő, ugyanakkor a katonának kötelessége, hogy váratlan fordulat esetén is működtessen bizonyos automatizmusokat, a kiképzés is lényegében erre irányul – ha ezen automatizmusok hiányoznak, fabatkát sem ér az egész hadsereg. Felálltam, ami nem volt túlságosan könnyű, sokáig fekhettem a földön. Megigazítottam a kabátomat, nadrágszáramat, amennyire lehetett, néhány könnyed mozdulattal leporoltam. Azután megköszörültem a torkom, és ezzel a kérdéssel fordultam a bajtársi kör fejéhez:

– Hol van Bormann?

– Az ki?

Érthetetlen.

– Bormann! Martin Bormann!

– Nemtom, nem ismerem a csávót.

– Életembe’ nem hallottam a nevét.

– Milyen feje van?

– Mint egy birodalmi miniszternek, donnerwetter!

Valami nagyon szokatlant érzékeltem. Bár minden kétséget kizáróan Berlinben voltam, a jelek szerint a teljes kormányzati apparátustól megfosztattam. Sürgős késztetést éreztem, hogy visszatérjek a bunkerba, és az is világos volt, hogy a fiatalság jelen lévő képviselői ebben aligha lennének a segítségemre. Első dolgom volt tehát, hogy megtaláljam az odavezető utat. A város bármely pontján lehettem, közvetlen környezetem semmitmondó volt. De tudtam, csak ki kell lépnem az utcára, a fegyverszünet régóta tarthat, járókelőkkel, dolgukra igyekvő néptársakkal, bérkocsisokkal fogok találkozni, és ők megmutatják nekem, merre kell mennem.

A hitlerjugendisták szemében nem tűnhettem eléggé gyámoltalannak, látszott rajtuk, hogy folytatni akarják a futballozást, mindenesetre vezetőjük a bajtársai felé fordult, miáltal olvashatóvá vált a neve, amelyet édesanyja varrhatott fel rikító színű mezére. Megszólítottam.

– Hitlerjugend Ronaldo! Merre van az utca?

A várt reakció elmaradt, sajnos azt kell mondanom, hogy a kis csapat jóformán föl sem eszmélt a kérdésemre, igaz, két kisebb fiúcska menet közben hanyagul az üres telek egyik sarka felé mutatott, s onnan, ahogy közelebbről szemügyre vettem, valóban kijárat nyílott. Gondolatban följegyeztem: „Rustot eltávolítani”, Rust 1933 óta van a hivatalában, és különösen a közoktatás terén nincs helye ily mértékű slamperájnak. Hogyan fogja megtalálni a fiatal katona a Moszkvába vezető győzedelmes utat, hogyan szúrja tőrét a bolsevizmus rothadt szívébe, ha még a saját parancsnokait sem ismeri föl?!

Lehajoltam, fölvettem a sapkámat, és miközben megigazítottam a fejemen, máris határozott léptekkel elindultam a jelzett irányba. Meg kellett kerülnöm az egyik épületet, azután valami keskeny átjárón haladtam végig, magas falak között, az átjáró végénél világosságot láttam, arra lehetett az utca. Egy félénk macska a falnak lapulva elosont mellettem, foltos volt és ápolatlan, azután még négy-öt lépés, és kint találtam magam az utcán.

A fények és a színek kavalkádjától valósággal elállt a lélegzetem.

Utolsó emlékem a városról a por volt és a szürkeség, meg a mindenütt jelen lévő törmelékhegyek és romos épületek. Amit láttam, nem volt összeegyeztethető emlékeimmel. A törmelék eltűnt, a köztisztasági felelősök vagy a kirendelt lakosság alapos munkát végezhetett, az utca tiszta volt és rendezett. A járdaszélen számtalan színes kocsi, nyilván automobilok, csak kisebbek, de vonalvezetésükön a Messerschmitt Művek tervezőinek keze nyoma látszott, kimondottan modernek voltak. A házak falai különböző színekkel oly szépen voltak lefestve, hogy gyermekkorom cukrászsüteményeire emlékeztettek. Bevallom, elfogott a szédülés. Valami ismerős motívumot keresett a tekintetem, meg is láttam az úttest túloldalán egy keskeny füves területen egy koszlott padot, el is indultam felé, de nem szégyellem kimondani, első lépéseim kissé bizonytalanok voltak. Csöngetést hallottam, csikorgó gumi hangját az aszfalton, azután valaki rám kiáltott:

– Vak vagy, öreg, bazmeg?!

– Elnézését… Elnézést kérek – hallottam meg a saját, egyszerre ijedt és megkönnyebbült hangomat. Mellettem kerékpáros állt, ez a látvány is ismerős volt legalább, ráadásul kétszeresen. Szóval még mindig háború van: a kerékpáros golyók lyuggatta sisakot viselt a fején.

– Beszarás, hogy az ilyenek szabadon mászkálnak!

– Bocsánatát kérem… Le kell ülnöm.

– Inkább be kéne feküdnöd.

Szinte menekültem a pad felé, sápadt is lehettem, valósággal lerogytam rá. Ez a fiatal kerékpáros katona sem ismert meg. És megint elmaradt a német köszöntés, ugyanúgy reagált rám, mintha egyszerű, hétköznapi gyalogos volnék. A nemtörődömség általános gyakorlatnak tetszett: idősebb úr haladt el mellettem fejcsóválva, terebélyes dáma tolt el előttem egy futurisztikusnak ható gyermekkocsit – még egy ismerős motívum, amely azonban nem segített hozzá sanyarú helyzetem jobbra fordításához. Felálltam, és erőmhöz mérten feszes tartással odaléptem hozzá.

– Bocsásson meg, talán meglepi, hogy… De én… szeretnék eljutni a Birodalmi Kancelláriához, méghozzá azonnal.

– Maga a Stefan Raab stábjához tartozik?

– Hogyan, kérem?

– Kerkeling? Harald Schmidt?

Idegességemben kissé elveszítettem a fejem, és karon ragadtam a hölgyet.

– Asszony! Szedje össze magát! Gondoljon néptársi kötelességeire! Háború van! Mit gondol, mit fog művelni magával az orosz, ha ideér? Azt hiszi, tekintettel lesz csecsszopó gyermekére, és azt mondja, hohó, friss, ropogós német asszonyka, de a gyerek kedvéért inkább a nadrágomban tartom alantas ösztöneimet? Ezekben az órákban, ezekben a napokban a német nép fennmaradása, a vér tisztasága, az emberi faj túlélése forog kockán! Hogyan áll majd a történelem ítélőszéke elé, ha most korlátoltságában arra sem hajlandó, hogy megmutassa a Führernek, merre van a Birodalmi Kancellária?!

Semmi reakció. Jóformán meg sem lepődtem. Az idióta asszonyság kirántotta a karját a kezemből, döbbenet és zavarodottság ült ki az ábrázatára. Tenyerével köröket rajzolt az arca előtt, aminek jelentését nem értettem tisztán, de egyértelmű volt becsmérlő jellege. Itt valami vitathatatlanul kizökkent a kerékvágásból. Már nem úgy kezeltek mint legfőbb hadúrt, mint a Birodalom Führerét. A futballozó fiúcskák, az idősebb úr, a kerékpáros, a gyermekkocsis asszony – nem lehet véletlen. Első gondolatom az volt, hogy mozgósítsam a biztonsági szerveket a rend helyreállítása céljából. De uralkodtam magamon. Még nem tudtam eleget a helyzetemről. Több információra volt szükségem.

Értelmem ismét módszeresen működött: jéghideg logikával próbáltam összefoglalni a tényállást. Németországban vagyok, Berlinben vagyok, még ha alig felismerhető is a város és az ország. Ez a Németország más, mint amit ismertem, ám néhány dologban hasonlít a Birodalomhoz: vannak még kerékpárosok, vannak automobilok. Ha így van, akkor feltehetően újság is van még. Körülnéztem. Valóban: a pad alatt hevert valami, ami újságra emlékeztetett, noha szokatlanul költséges eljárással készült. A színes magazin a számomra ismeretlen Media Markt címet viselte, a legjobb akarattal sem tudtam visszaemlékezni rá, hogy valaha engedélyeztem volna ilyen című hírlapot, és biztos voltam benne, hogy nem is engedélyeztem volna. A benne foglalt információk tökéletesen érthetetlennek bizonyultak, elfutott a méreg, hogyan képesek a birodalmi méretű papírhiány közepette ilyen ostoba szeméttel jóvátehetetlenül elpazarolni a drága népvagyont. Funk alapos fejmosásra készülhet, csak foglaljam el méltó helyemet az íróasztalomnál. Egyelőre azonban nagyobb szükségem volt megbízható hírekre, egy Völkischer Beobachterre vagy egy Stürmerre, vagy felőlem a Panzerbär is megtette volna. Valóban, nem messze a megfigyelőállásomtól állt egy újságosbódé, méghozzá láthatóan bámulatosan széles árukínálattal. Az ember ettől a látványtól a legtunyább békeidők kellős közepén érezhette magát. Türelmetlenül pattantam fel helyemről. Már így is túl sok időt elvesztegettem, legfőbb ideje volt, hogy helyreállítsam a rendezett viszonyokat. A csapatoknak parancs kell, nem kizárt, hogy valahol már erősen hiányolják biztonságot adó jelenlétemet. Sietős léptekkel a kioszk felé vettem az irányt.

Már az első, felületes szemle érdekes tanulságokkal járt. A kioszk oldalát megszámlálhatatlan színes, török nyelvű magazin borította. Úgy látszik, hosszabb időt töltöttem öntudatlanságban, s ez alatt az idő alatt bevonultak a törökök. Figyelemre méltó. A török, alapjában véve a német nép hűséges segítője, minden erőfeszítésünk dacára semleges maradt, soha nem lehetett rávenni, hogy a Birodalom oldalán belépjen a háborúba. Úgy látszik, távollétem alatt valaki, talán Dönitz, mégiscsak meggyőzte, hogy támogasson bennünket. Az utcán honoló békés hangulat pedig arra engedett következtetni, hogy a török intervenció döntő fordulatot hozott a háború kimenetelére nézve. El voltam képedve. Én ugyan mindig is nagy respektussal viseltettem a török irányában, ám ekkora teljesítményt nem néztem volna ki belőle, másfelől a távoli ország fejlődését idő hiányában nem tudtam részleteiben követni. Kemal Atatürk reformjai páratlan lendületet adhattak az országnak. Talán megtörtént a csoda, amelyben Goebbels is már-már fanatikusan bízott. Szívemet elöntötte a forró bizakodás. Hát mégis beérett a gyümölcse annak, hogy sem én, sem a Birodalom nem adtuk fel a végső győzelembe vetett reményt, még a legmélyebb sötétségben sem. Négy vagy öt különböző török nyelvű színes kiadvány tanúskodott a Berlin–Ankara-tengely győzelméről. Most, hogy a Birodalom sorsáért érzett aggodalmaim ilyen meglepetésszerű fordulat által elcsitultak, már csak azt kellett megtudnom, mennyi időt töltöttem öntudatlanságban azon az üres telken. A Völkischer Beobachtert nem találtam, nyilván elkapkodták. Pillantásom belekapaszkodott az egyetlen olyan újságba, amely legalább a tipográfiájával valamelyest ismerősnek tűnt. Frankfurter Allgemeine Zeitung. A hírekre egyelőre nem pazaroltam a figyelmemet, a dátumra koncentráltam.

Augusztus 30.

2011.

Sokáig meredtem a négyjegyű számra. Tanácstalanul, hitetlenkedve. Ránéztem a mellette lévő másik újságra, a Berliner Zeitungra, amelynek címét szintén kifogástalan gót betűkkel nyomtatták, azon is megkerestem a dátumot.

2011.

Valósággal letéptem az újságot a fémállványról, széthajtogattam, megnéztem a második oldalt, a harmadikat.

2011.

Szemem előtt gúnyos táncot lejtettek a számok. Lassan elindultak balra, aztán gyorsan jobbra, aztán még gyorsabban vissza, mint amikor az ivócimborák egymás vállába kapaszkodva dülöngélnek a sörsátorban. Próbáltam követni a tekintetemmel, megfogni, de az újság kiesett a kezemből. Éreztem, hogy előrezuhanok, hasztalanul igyekeztem visszanyerni az egyensúlyomat, kezem egyre lejjebb és lejjebb kapaszkodott a fémállványon kihelyezett újságokba.

A földön feküdtem, és elsötétült előttem a világ.