Szilvási Lajos

EGYMÁS SZEMÉBEN

– részlet –

© Szilvási Lajos örököse, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2009

© Alinea Kiadó, 2013

Az e-könyv a 2009-es nyomtatott kiadás alapján készült.

ISBN 978-615-5303-25-8

A könyv az 1985-ben a Szépirodalmi Könyvkiadónál megjelent

harmadik kiadás alapján készült.

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

Mottó

A nagyvárosok, amelyek a távolból az érzékiség füstölgő kénkőtelepeinek látszanak, számtalan tiszta lélek és ártatlan test otthonai.

ROMAIN ROLLAND

Tizenhét éves. Napjainkban az emberből nem lesz felnőtt, megmarad gyereknek. A gyerekek pedig hűvös szemmel nézik a világot. Én is. Nem mintha a hozzám hasonlóknak nem volnának szorongásaik. Szörnyű szorongások gyötörnek. De a szem, az hideg marad. Hideg, akár a kő. És nincsenek könnyei.

NATALIA GINZBURG

Egymás szemében

ATTILA

Május 30., péntek

Délután háromkor még csak én voltam itthon. Először azt hittem, Éva csenget, de amint megnéztem az órámat, láttam, hogy ő még nem lehet, hiszen csak háromkor jár le a munkaideje. Plusz: megint folyton túlórázik, de mostanában önkéntesen. Amióta menyaszszony, egyre inkább elharapódzik benne a felfedezés, hogy az ő életében se elhanyagolható tényező a pénz. Legalábbis jelenleg, 1975-ben még van szerepe a létfenntartásban. Megközelítőleg akkora, mint a szexnek a fajfenntartásban.

Vagyis nem a nővérem csengetett.

Az ajtó előtt egy sovány, létra alak egyensúlyozott, mintha féllábon állt volna. Egyik kezében egy vagon papír volt, a másik kezében olyan vastag aktatáska, hogy lehúzta a nyamvadt vállát. Szemüvege is volt. Alig értettem, olyan halkan motyogott: szociológiai adatfelvétel céljából keres fel mindenkit a házban. Nálunk kezdi, mert mi lakunk az A lépcsőház I. emelet 1-ben. Felvilágosítottam, hogy csak én vagyok itthon. Hozzátettem: attól tartok, nem olyan adatokra van szüksége, amilyeneket én szolgáltathatok neki. Közben láttam, hogy az orrán mindig rángatózik a bőr, és ettől a szemüvege is folyton mozog az orra nyergében. Megnyugtatott, hogy nem baj, ha csak én vagyok itthon, majd még úgyis visszajön, de addig is válaszoljak, amire tudok, ugyanis minden családtagot kikérdez, kivéve a hatévesnél kisebbeket, akik még nem iskolakötelesek. Kinyitottam előtte a konyhaajtót, aztán úgy döntöttem, hogy mégis inkább a középső szobába vezetem. Mégiscsak szociológus.

Felírta az adataimat, vagyis kitöltött egy nyomtatott kérdőívet, Fábián Attila, született 1958-ban, gimnáziumi tanuló (hány öltöny ruhám van, mennyi zsebpénzt kapok hetente, van-e saját takarékbetétem, van-e külön szobám, illetve hányadmagammal lakom a szobában, mit szoktam megnézni a televízióban, mióta élünk itt a lakótelepen, satöbbi). Közben, ahogy írt, néztem a kezét. Olyan puha és finom keze van, mint egy nőnek, aki még sohase mosogatott. De a hosszú körme alatt piszok volt (nem mindegyik alatt).

Aztán telt-múlt az idő, és kezdtem unni a kérdéseit és a szemüvegét, ahogy mozgott az orrán. Meg az írása is ellenszenves volt. Túl pipec betűkkel írt, ahogy az olyan megkímélt kézhez illik, amilyen egy ilyen elmosódó ürgéhez illik. Unalmamban elképzeltem, hogy este, elalvás előtt, sokáig gyönyörködik az írásában. Hogy szebb legyen az álma. Továbbá eszembe jutott, hogy biztosan a keze finom bőrében is gyönyörködik. Egyszer olvastam, hogy vannak ilyen félcédulás önimádók.

A végén feltett még egy kérdést: tudom-e, hogy ezt a lakótelepet miért hívják Tófenék utcai lakótelepnek? Megnyugtatott, hogy a legkevésbé sem baj, ha nem tudom, ugyanis az eddigi statisztikájuk szerint a több mint hétezer megkérdezett közül csak 37 fő, azaz mindössze 52 ezrelék tudta, miért nevezik ezt a városrészt Tófenék utcai lakótelepnek.

Úgy döntöttem, hogy javítani fogom a statisztikáját. Ha lesz türelme végighallgatni, talán még tanulhat is az összefoglalómból. Közben pedig figyelem, hogyan dagad a feje az információtól.

– Ezen a területen, ahol az a nyolc háztömb áll, amely a lakótelep magvát képezi, valaha víz volt. Tó, így nevezték, jóllehet nem tó volt, csak posványos, sekély talajvíz a terep körülbelül tizenöt holdnyi horpadásában. Nagy melegekben, a száraz nyári hónapokban csak bűzlő pocsolya, amely a gyerekeknek térdükig se ért, tavaszi és őszi esőzések idején viszont egyméternyi mély, zavaros, békalencsés állóvíz, amelynek a szélén itt-ott nád és káka tenyészett. Iszapjában szapora volt a pióca, a nád között a kecskebéka. Idős emberek emlékezete szerint a húszas években naphosszat ácsorogtak a vízben nyomorgó emberek, hogy piócák ragadjanak a meztelen lábszárukra. Ugyanilyen szegény emberek pecáztak is a vízben, apró halakra. Egyesek pecázás közben piócáztak is, hogy ha cigányhal nem akad is a horgukra, legalább pióca ragadjon rájuk, amiért ad néhány fillért a Lóvásár téri patikus.

Láttam, hogy a dioptriái mögött egyre fürgébben golyózik a két szeme. Lendületesebben folytattam:

– A két világháború közötti időben fogyni kezdett a tó. A hatóság ugyanis szemétlerakó helynek nyilvánította a tizenöt holdnyi horpadást, és amint múltak az évek, úgy szorult vissza a víz, majd végleg eltűnt. A megülepedő szemét tetején, mint valami senki földjén, hamarosan élettérre lelt a nyomor: a korabeli tőkés társadalom peremére szorult emberek telepedtek meg a hulladékkal feltöltött terepen. Törmeléktéglából, korhadó deszkából, rozsdás bádogból fedelet eszkábáltak maguk fölé. Csak az imádság tartotta össze ezeket a tákolmányokat, ha ugyan szoktak imádkozni, akik bennük laktak. A közigazgatás mindenesetre nyilvántartotta a viskókat: a legszélső kalyibára táblát szögeltetett Tófenék utca felirattal. Házszámok elhelyezésére nem kötelezte az utca lakóit a hatóság…

A pasasnak egyre gyorsabban rángatózott az orrán a szemüveg, én pedig élveztem a színházat, és élénken mondtam tovább a szöveget:

– A hatvanas évek közepén a környéket földgyaluk, árokásó gépek, markolók, teherautók, majd betonkeverők és toronydaruk lepték el, s előbb a kopár mezőt túrták fel, később a Tófenék utcai kalyibákat is eltakarították, és nyolc év alatt lakótelep épült ezen a területen, kilenc, tíz és tizenkét emeletes háztömbök sokasága…

Egész jól szórakoztam. Az alak lehengerelve kagylózta az előadásomat. Nem világosítottam föl, hogy két hónapja ezzel a szöveggel képviseltem a suli színeit a kerületi helytörténeti vetélkedőn. Adagoltam volna tovább is a honismeretet, de bekövetkezett a fordulat, amire számítottam: a szociológia áldozata hunyorogva ránézett az órára ott a könyvespolcon, és bocsánatot kért előfordulásáért. Hátrálva tolatott az ajtóig.

– Tiszteletem – hebegte távozóban.

Eddig nem tudtam, miért nem lesz belőlem szociológus.

Apa fél hatra ért haza. Szokásos kérdés:

– Anyád?

Szokásos válasz:

– Még nincs.

Kezet mosott. Tiszta törülközőt kért. Adtam neki. Ameddig a fürdőszobában krákogott, odakészítettem neki a bőrfotel mellé a szőnyegre az újságokat meg a hamutartót. (Karikás a szeme, pocsékul fáradt. Ma is tízórázott. Tíz órán át vezetni egy nagy dög autóbuszt, világos, hogy kikészül. Egy ilyen fővárosban most már egész nap csúcsforgalom van.) Hagytam olvasni, amíg befejeztem a harmadik matekpéldát. Aztán bementem hozzá.

– Nem zavarlak?

Letette a szemüvegét:

– Mennyi?

Informáltam, hogy holnap délután klubnap. Tudomásul vette.

– Ötven?

Eltüntettem az ötvenest. Kötelességemnek tartottam megjegyezni:

– Elkényeztetsz.

Föltette a szemüvegét. Tovább olvasott. Pedig még el akartam mondani neki, hogy semmi kedvem a klubnaphoz, nem is mennék, de én vagyok az egyik műsorszám, tízperces előadással Franz-Josef Strauss nyugatnémet daganat és keresztényszocialista pártvezér rosszillatú karrierjéről.

Anya negyed hétre ért haza. Puszi a homlokomra, alkoholillattal. Ma: rumszag. Levetkőzött, pongyolát öltött, és visszavonult a konyhába. Amíg a húst klopfolta, halkan dudorászott. Bőgni kellene, ha nem volna humorom. Egyébként az én bőgésem úgyse javítana ezen az itthoni társadalmi helyzeten. (Ugyanis a család: mikrotársadalom – közölte az előfizetőkkel valamelyik este a tévé.)

Most pedig mindjárt fél tíz. Apa lement sétálni. Anya a tévé előtt, fújja a füstöt, és eddig kétszer surrant ki, hogy szippantson a konyakos üvegből, amit a spejzban tárol. Valaki egyszer megérdeklődhetné tőle, hogy mi a magyarázata ennek a szeméremnek. Ugyanis a mikrotársadalom minden tagja tudja, hogy ahányszor anya kimegy, a spejzban mindannyiszor megcsappan a konyakos üvegben a mennyiség. Nemsokára egy éve, hogy ez az ábra. Mindenki hallgat. Aztán mire majd megszólal valaki, addigra az anyám már komplett alkoholista lesz. Mi a francnak kellett nekünk apával elmenni oda a rohadásba, vidékre!? Apát kinyírták, anya pedig már a kinyírás előtti időben se bírta cérnával ott vidéken. Otthagyott bennünket, hazatelepült ebbe a kéglibe, ahol fürdőszoba is van, és amíg apa meg én ott a francban kivártuk, hogy apát kinyírja az az ottani bűnszövetkezet, addig itthon közben anya azzal a pacákkal, elmezavarból -----------------------

Egyszer, egyetlenegyszer akartam volna beszélni Évával erről az egészről, de ő nővérileg fölszólított, hogy vegyek mély lélegzetet, és hosszasan fogjam be a szám. Ha Éva férjhez megy, felénk se fog nézni, én pedig igyekszem majd elfelejteni, hogy volt egyszer egy testvérem is. Régebben bizonyos napokon elhatalmasodott Éva szervezetében a testvériség, de még olyan állapotban is hülye volt, azt képzelte, hogy úgy kell anyáskodni rajtam, mint egy óvodás fölött.

A televízióban egy krapek folyamatosan üvölt, mint a fába szorult féreg. Igaza van Faludinak, a magyar színészek vagy érthetetlenül motyognak, vagy ordítanak az érzelemtől. A közönség pedig a felét se érti a szövegüknek. Ha Faludi beváltja a fenyegetését, a fél osztály matekot magolhat a nyáron a szeptemberi pótvizsga jegyében. Faludi kegyetlen vadállat, még a kockás papírt is megutáltatta az osztállyal, és ha nem lenne enyhén matematikus agyam, én is kikészültem volna már a kínzásaitól, de abban igaza van neki, amit a magyar színészekről nyilatkozott. (Általában.)

Fél tíz. Pontosan. Évát hazaszállította a vőlegények mintapéldánya. Ezt a Wartburg-köhögést nem lehet összetéveszteni más zajártalommal. Ilyen tüdőbajos ugatás csak egyetlenegy kétüteműtől származhat ebben a fővárosban. Elemér járgánya háborús bűntett az emberiség ellen – állapította meg már régebben egy szavahihető személyiség (Fábián Attila). Olyan lyukacsos lehet már a kipufogódobja, mint egy szita feneke. Egyszer úgyis merényletet követ el valaki Elemér ellen, és föl fogják menteni az illetőt, jogos téboly címén. Ez egy olyan krapek lesz, aki hozzám hasonlóan nem tudja megfejteni, hogyan tűrhet meg maga alatt egy ilyen fércjárművet éppen egy ilyen Elemér, aki minden másban annyira elmebajosan precíz, hogy csak Éva képes elviselni. Elemér pontosan fél tízre hozza haza minden este egyetlen nővéremet, akár itthonról mennek el együtt, akár valahol a városban találkoznak estefelé. Ma a városban találkoztak.

Most pedig itt smárolnak a kapu előtt. Ha kihajolnék az ablakon, láthatnám, hogy pontosan alattam. Valaki azt mondta a suliban, hogy aki népszínházat csinál a csókolózásból, az egy nyilvánvaló exhibicionista. (Amadé Kati mondta.) Ezek pedig éppen itt lent a kapu előtt teszik magukat. De majd leszoknak róla a házasságban. Apa meg anya akkor se smárolt, amikor anya még nem ivott. Már gyerekkoromban megfigyeltem, hogy csak szervuszszívem, szervuszszívem, és méla csömör a homlokra.

Be kellene fejeznem mára. Állati ronda az írásom. Azt hiszem, délután irigyeltem a szociológust a szép betűi miatt, azért utáltam az írását. Nekem ronda az írásom, de nem is azért írok, hogy más gyönyörködjön benne, hanem azért, hogy legalább én legyek az a valaki, aki törődik velem. Igaz, hogy most már egyáltalán nem biztos, abbahagynám-e, ha egyszer csak elkezdenének törődni velem. Már nem is hinném el, hogy őszinte tőlük az érzelem.

A kócos fekete nő pedig a 19. első emeletén ma is műsort ad: villanyt gyújtott a konyhájában. Már nem érdekel. Hetven-nyolcvan méter lehet a két ház között a táv, de már olyan ismerős az egész csaj, mintha itt lakna nálunk. Megint főz, és megint csak mini kombiné van rajta. Szűk kombiné, alig fér el benne a melle. Korompai szerint nincs annál jobb, mint amikor az ember csókolgatja egy nő mellbimbóját. Szerintem viszont Korompai még a száját se csókolta meg egyetlen nőnek se. Ha tudná ez a bozontos fekete csaj, hogy valaki nézi innen, vagyis én nézem, állati zavarba zuhanna. Vagy nem. Lehet, hogy szintén exhibicionista, mint Éváék odalent a Wartburg mellett.

Álmos vagyok. Mára elég. Háromnegyed tíz. Ha nem lennék ilyen álmos, megtehetném például, hogy átslattyognék a fekete nőhöz, becsöngetnék hozzá, és informálnám, hogy: én már tavaly óta nyilvántartom Önt az ablakból, ugyanis a 18-as tömbben lakom, A lépcsőház I. emelet 1., onnan látom magát mindig kombinéban, és ha megengedi, kipróbálnám, amit a Korompai mondott. Sikoltozna meglepetésében. Vagy nem.

Anya kikapcsolta a tévét. Pedig talán még nincs is vége a filmalkotásnak, amit a mai este megédesítésére szavazott meg a műsorpolitika. Anya átlagon felül unhatta, vagy ami sokkal valószínűbb, ital nélkül nem bírta már. A tévé pedig minek szóljon, ha ő kint ül a konyhában a konyakja mellett… Apa még mindig nincs itthon. Megvárom, hogy hazaérjen. Ha látja lentről, hogy ég nálam a villany, tudni fogja, hogy még ébren vagyok. Most nem félek, de néha igen, hogy egy este kitör a botrány, mert apa nem bírja tovább, hogy anya mindennap fátyolosra issza magát. Ha úgy mennek aludni, hogy én még ébren vagyok, akkor nem lehet botrány. Egy ideig még nem. Ugyanúgy, mint Amadé Katiéknál. Nem válnak a szülei, mert Katit meg a húgát még föl kell nevelni. Engem is föl kell még nevelni. Csak jövőre érettségizek. Én vagyok az összetartó kapocs. Beépítve a húsukba. Ha nem volna humorom…

Amadé Kati szerint a III/C-ben az a jó testű vékony szőke fölszívott magába a szemével, miközben előadtuk, hogy meghívjuk a III/C-t a holnapi klubnapunkra. Kati megmondta a szőkének a nevét is. Ventus Tamara. Nem mindennapi név.

Kati szerint akkora forgalmat bonyolít le folyamatosan, mint a Közös Piac: már több sráccal járt, mint a lánynemű osztálytársai összegezve. (Minden nő kiütést kap, ha nem mondhat valami leprát a másikról. Még Amadé Kati is, pedig neki semmi oka, hogy így látsszon többnek a másiknál, például a jó testű szőkénél.)

Apa megjött. Még egy pillantás a bozontos feketére a 19-ben. Nem egészen komplett, mert valósággal tánclépésben közlekedik a konyhájában, és talán bugyi sincs rajta a kombinéja alatt.

Be kell fejeznem. Apa most vonult be a fürdőszobába fogat mosni. Fogmosás után kötelességtudóan benéz hozzám: automata gyengédség, hajkócolás, holnapra vonatkozó egy-két kérdés a készletből.

Good night, szpakojnoj nócsi.

TAMARA

Május 30., péntek

Már idegesít, mert cáfolhatatlan, hogy dél óta egyfolytában azon a srácon jár az eszem.

Mert Amadé Kati behozta hozzánk az osztályba.

Szimmetrikusan vonultak be. Középen Kati. A jobbján Tüdő, lomha birkózó pózban, ahogyan közismert. Kati balján pedig az a srác.

Zsuzsó csak a vezetéknevét tudta: Fábián. Lédi a keresztnevét is: Attila. Összeadva: Fábián Attila. Ősz óta a mi sulinkban lélegzi ugyanazt a poros levegőt, amit én, és egyszer sem vettem észre úgy, ahogyan ma délben. Ez olyan talány, amit sehogy sem tudok megfejteni. Azért talány, mert Fábián Attila pontosan az a fajta fej, aki hat rám.

Zsuzsó és Lédi után Zita is kiszúrta, hogy leltárba vettem a fiút, és haladéktalanul közölte, hogy Fábián Attila egy észláda. Tavaly még másik suliba járt, valahol vidéken. Csak az ősszel került hozzánk. Megjátszottam, hogy nem figyelek oda az ismertetésre, de Zita nem hagyta abba, amíg meg nem rántottam a vállam, hogy nem érdekel a srác történelme.

Amadé Kati azért jelent meg körünkben, hogy ünnepélyesen meghívja az osztályunkat az ő osztályuk holnapi klubdélutánjára. Olyan hivatalosan tolmácsolta a kitüntető meghívást, ahogyan mindent csinál. Mondtam is Zsuzsónak, hogy szerintem Amadé Katiból anyakönyvvezető lesz. El is képzeltem széles nemzetiszínű szalaggal és harminc kiló súlyfelesleggel. Pedig Kati nem is fog elhízni.

Fábián Attila olyan fej, mint egy Alain Delon. Csak fiatalabb. És nem kiélt az arca. És értelmes a szeme. De különben olyan Delon-típus. A szeme barna vagy sötétszürke. Ezt majd tisztázom, ha egyszer nem tíz méterről látom, hanem közelebbről.

Lehet, hogy Kati azért hozta magával, mert együtt járnak? Vagy csak szeretne járni vele? Mármint Kati a sráccal. Ezt is tisztázom. Ha Kati érdekelt nála, annál rosszabb Katinak.

Totál rejtély, hogy ősz óta nem figyeltem fel erre a srácra. Pedig röplabdameccsen is láttam. Amikor az István Gimnáziummal játszott a mi sulink. Izgalmas volt. A vége felé, amikor már vesztésre álltunk, ez a srác gyártott két-három klassz leütést. Láttam a leütéseit, de őt nem vettem észre. Ilyen nincs is. Vagyis van ilyen. A szemem fényképezett, de elfelejtettem előhívni a filmet.

Ma pedig három óra különbséggel kétszer is felbukkant az életemben. Először Amadé Kati oldalán, másodszor pedig háromnegyed egykor, amikor kirohantunk a suli kapuján. Hátulról is azonnal felismertem, pedig ugyanolyan fakó kék és kopott farmerszerelésben volt, mint a legtöbb srác. Lehetne valamivel hosszabb a haja, érhetne vállig neki, de biztosan a röplabda miatt nem növesztette hosszabbra. Mindegy, nem ez az érdekes.

Utolérhettem volna, de nem akartam. Inkább néztem, ahogyan előttem imbolygott. Kavicsot rugdosott, és nem vesztette el. Csak a második saroknál rúgta messzebbre, mint kellett volna, és akkor a kavics beleugrott a csatornába.

Elöl szállt fel a buszra. Én hátul. Kirázattam a lelkem ott a hátsó peronon, de nem mentem előre, pedig elöl ülőhely is volt. Attila ott állt a sofőrkabin mellett egy krapekkal, és dumált vele. És itt szálltak le a Tófenék utcánál. Egy megállóval a végállomás előtt. Vagyis ugyanazon a lakótelepen élünk mind a ketten. Azt is tisztáznom kell, hogy hol lakik.

Ha megadom magamnak az esélyt, hogy ezzel a sráccal járjak, előbb le kell koptatnom Digót. Nem lesz egyszerű. Digó be van csavarodva. Pontos volt az előérzetem, hogy nem kellene engedélyeznem neki az orgonavirágzást, de eleinte lusta voltam koncentrálni, aztán pedig már késő volt. Így most dupla fáradságomba kerül az elvonókúra. Cirkuszok lesznek és dühöngések, és nagyon fogom unni Digó lelkét. Súlyosabb eset, mint akármelyik, aki eddig volt. Dilisebb, mert az a születési hibája, hogy féltékeny. De erről még ráérek gondolkozni. Az az igazság, hogy Fábián Attilát eddig egyszer sem láttam tíz méternél közelebbről. Az is előfordulhat, hogy nem kell. Mint például Tasnádi sem kellett, mert szájszaga volt, és én nem vagyok egészségügyi miniszter, hogy fogmosásra szoktassak valakit, még akkor sem, ha az illető Ébner Tünde mellől csatlakozott át hozzám. Feledhetetlen élményem marad, hogy Tünde hamvas bőrén penészfoltok ütöttek ki, amikor Tasnádi lekopott mellőle, és máig nem értem, hogy egy olyan kényes csaj, amilyen Tünde, hogyan tudott egy évig járni egy olyan szájszagú krapekkal, amilyen a Tasnádi. Rejtelmekkel van tele az élet, mint ezt a költészet már előttem is megénekelte. A bátyám pedig mindjárt bejön, hogy először is zárjam el a magnót, mielőtt a szomszédok verni kezdik a falat, másodszor pedig szíveskedjek eloltani a villanyt, de haladéktalanul, és nyugovóra térni, de gyorsan, mert reggel megint nem tud életre kelteni. Ez a napló mindenesetre jó csel, mert a bátyám azt hiszi, hogy ilyenkor valami leckét gyártok holnapra.

Holnap szombat, és a klubdélután négykor kezdődik a III/B-nek. Ki kell totóznom, hogy mit vegyek fel. A lányok ilyenkor oltárian kidekorálják magukat, mert a klubnapon kivételesen nem kötelező a kék köpeny, következésképpen mindenki bemutathatja a ruhatárából a legmenőbb modellt. Én tehát – következésképpen – nem a legmenőbb cuccomban fogok megjelenni, mert akkor csak egy lennék a sok divatlapgörl között, hanem valahogy totál egyszerűen maszkírozom magam, nem mintha ilyen trükk nélkül nem vennének észre, hanem főleg Amadé Kati miatt, nehogy azt higgye, hogy Margit hercegnő gardenpartijának tekintem a III/B klubdélutánját. Egy ilyen Amadé Katinak abban is mázlija van, hogy a mamája saját kezűleg varrja neki a ruháit, de ráadásul haláli modern ízlése is van az öreglánynak, pedig a Dunatex-ben csak szakszervezeti titkár, és régebben ugyanolyan szövőnő volt, mint a mama.

Oké, mindjárt bebújok a takaróm alá, de előbb levegőzök egyet a balkonon. Csak ilyenkor este hiszi el az ember, hogy levegő is van ezen a lakótelepen. Nappal csak benzinbűz és semmi más. Rettenetes nagy házak körös-körül, az újabbak sokkal nagyobbak ezeknél a kilencemeletes tömböknél, amelyekben mi lakunk itt a telep közepén, a legtöbb főleg tizenkét emeletes, de ugyanolyan szürkék, mint a kilencemeletesek, és nekem még most is félelmetesek, pedig tízéves korom óta itt élek, szürke dobozok, szürke vasbeton vázakba rakott szürke betonelemekből, betonlépcsőkkel, betonerkélyekkel, betonpincékkel, betonárkádokkal, még a virágtartók is betonból vannak lent az autóparkolók mellett, és a benzinfüst miatt a virágok nem hajlandók életben maradni. Most, hogy leírtam ezeket a költőien szürke betonszavakat, megint szomorú vagyok.

Szomorúság ellen lebetűzöm a nevét: FÁBIÁN ATTILA. Még egyszer: Fábián Attila. Kell nekem ez a srác. Nem úgy, mint az eddigiek. Az eddigiek közül egyik sem kellett igazán, csak unalom ellen használtam őket. Ez a srác igazán kell. Ha holnap ő is ott lesz a klubdélutánon, nem leszek szomorú. De amilyen az én formám, nem lesz ott. Vagy ha ott lesz, kiderül róla, hogy kihúzott sorsjegy. Éppen egy ilyen klassz fej ne lenne már befűzve? És ettől még szomorúbb vagyok, mint az előbb voltam.

Bent a suliban elvesztettem a jó gyorsíróceruzámat, az utolsó szálat, és most golyóstollal kínlódok, ami olyan idétlenség, mint harisnyában mosni lábat. Ha Kedvesnővér látná, hogy golyóstollal gyorsírok, fennakadna és keresztbe állna mind a két apácaszeme – mint Máter Johannáé a Filmmúzeumban –, és jogerősen törölne a lelkéből, pedig valaha én voltam az ő nagy-nagy reménysége, akiből majd gyorsíróbajnokot nevel.

Holnap veszek egy egész doboz gyorsíróceruzát.