J. Kenner

ÉDES RABSÁG

J. Kenner

ÉDES RABSÁG

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2013 by Julie Kenner

Hungarian translation © Berta Ádám, 2013

ISBN 978-963-293-295-8

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

– Mindjárt kész vagy? – kérdem. – A nap már legalább öt perce lement.

Pár méterrel odébb Blaine oldalra dől, részben előbújik a vászon mögül. Nem mozdulok, de a látómezőm szélén ki tudom venni két vállát, kopasz fejét és jajvörös kecskeszakállát.

– A lelki szemeim előtt még mindig fényárban fürdesz. Most maradj így, és csukd be a szád.

– Semmi gond – felelem, hallom, hogy ingerlékenyen felmordul, mert pimaszul megszegtem a szabályait.

Annak ellenére, hogy meztelenül állok az ajtóban, párbeszédünk teljesen normálisnak tűnik. Már megszoktam. Nem zavar, hogy a hűvös óceáni széltől felmered a mellbimbóm. A naplemente felkavarja bensőmben a szenvedélyt, vágyni kezdek rá, hogy lehunyhassam a szemem, és átadhassam magam ennek a fényekből és színekből szőtt, erőteljes hangulatnak.

Rutinos blazírtsággal tűröm, hogy Blaine kritikusan végigpásztáz tekintetével, már akkor sem rezzen arcizmom sem, ha olyan közel hajol, hogy szinte hozzáér a mellemhez vagy a csípőmhöz, miközben megfelelő pózba állít. Még a mormogásától – Tökéletes. Basszus, Nikki, tökéletesen nézel ki – sem húzódik össze a gyomrom, már nem képzelem el, hogy ökölbe szorított kézzel tiltakozom, s körmöm puha tenyerembe vájom. Nem vagyok tökéletes – egyáltalán nem. Egy ideje azonban már korántsem bőszít fel ez az egyszerű megjegyzés.

Legmerészebb álmaimban sem képzeltem, hogy képes leszek ennyire elengedni magam, pedig totál ki van pakolva mindenem. Igaz, életem jó részét azzal töltöttem, hogy színpadon parádéztam, de a világot jelentő deszkákon töltött időszakomban mindig volt rajtam ruha, a kényes részek még a fürdőruhás versenyek alatt is mindig fedettek maradtak. El tudom képzelni, anyám halálra válna, ha most látna, felszegett állal, felsőtestem ívben hátrafeszítve, csuklóm a hátam mögött vörös selyemzsinórral összekötözve, hogy aztán a kötél finoman egyik combomra tekeredjen.

Napok óta nem láttam Blaine vásznát, de ismerem a stílusát, és el tudom képzelni, hogyan örökítenek meg ecsetvonásai a felhordott festékben.

Tünékeny leszek. Érzéki. Szubmisszív.

Egy lekötözött istennő.

Kétség nem fér hozzá, anyám lehidalna. Én viszont élvezem. A francba, talán épp ezért élvezem. Leráztam magamról Társasági Nikkit, Lázadó Nikki került a helyére, és ez marha jó érzés.

Lépteket hallok a lépcső felől, erőt veszek magamon, és megtartom a pózt, noha semmit nem szeretnék jobban, mint megfordulni, hogy ránézhessek. Damien.

Damien Stark az egyetlen tényező, amelyet nem voltam képes bagatellizálni.

– Áll az ajánlat. – Damien szavai felszűrődnek a márvány lépcsőházban a harmadik emeletre. Nem emelte fel hangját, mégis olyan erős és magabiztos, hogy betölti a teret.

– Mondd meg nekik, hogy jól nézzék meg az eredmény-kimutatásaikat. Egyetlen cent haszon sem lesz, sőt, év végére már a vállalat sem marad meg. Szabadesésben zuhannak, és amikor becsapódnak és kigyulladnak, minden egyes alkalmazott munka nélkül marad, a cég kimúlik, a szabadalmak pedig évekre ott ragadnak a pereskedésben, amíg a hitelezők a vagyontárgyakon marakodnak. Ha viszont elfogadják, amit kínálok, újra életet lehelek beléjük. Te is tudod. Én is tudom. És ők is tudják.

A léptek elhallgatnak, rájövök, hogy most a lépcsősor tetején áll. A szoba nyitott, szórakoztatásra tervezték, aki felér a lépcsőn, az előtt kitárul a Csendes-óceán, amelynek látványa a helyiség egész túlsó felét kitölti.

Ebben a pillanatban azonban Damien engem lát.

– Hozd össze, Charles – mondja, hangja most feszült. – Mennem kell.

Már jól ismerem ezt a férfit. A testét. A járását. A hangját. Nem kell látnom, hogy tudjam: nem azért érezhető feszültség a hangján, mert izgatja, hogy tető alá sikerül-e hozni az üzletet. Hanem miattam, és ez a tudat éppolyan részegítő, mint az éhgyomorra felhörpintett pezsgő. Egész birodalom lesi a kívánságait, és mégis ebben a pillanatban betöltöm az egész világát. Ez hízelgő. Könnyű szédület fog el.

És, na igen, beizgultam.

Mosolygok is, amivel kivívom Blaine éles cenzúráját.

– Francba, Nik. Töröld le a képedről a vigyort.

– Az arcom nem is látszik a képen.

– De meg tudom állapítani – közli Blaine. – Úgyhogy töröld le.

Most már cukkol.

– Igen, uram – mondom, aztán majdnem elnevetem magam, amikor Damien köhint, nyilván kuncogását álcázandó.

Az „uram” megszólítás a kettőnk titka, a játékunk része. A játékunké, amely hivatalosan ma éjjel ér véget, most, hogy Blaine az utolsó simításokat is elvégzi a festményen, amelyet Damien rendelt tőle. Ez a gondolat mélabússá tesz.

Igaz, annak örülök, hogy többé nem kell rezzenéstelenül állnom.

Még az afölötti öröm is elhalványul, hogy beinthetek az illedelmesség anyám által túlképviselt eszményének, mert annyira begörcsöl a lábszáram ezeknek az alkalmaknak a végére. De a többi hiányozni fog, főleg az, hogy magamon érezzem Damien tekintetét. Lassan, tüzesen vizslat, amitől benedvesedem, és erőt kell vennem magamon, hogy olyan szigorúan összpontosítsak arra, hogy meg ne moccanjak, hogy az már édesen fájdalmas.

És bizony, hiányozni fog a játékunk. De többet akarok Damientől, nem csak egy játékot, és szinte kibírhatatlanul mohón várom a holnapi napot, mert tudom, akkor már csak mi ketten leszünk: Damien és Nikki, és semmi nem ékelődik közénk. Ami pedig a megmaradt titkokat illeti… nos, idővel majd feltárulnak azok is.

Nehéz elhinni, hogy eredetileg még megütköztem Damien ajánlatán: egymillió dollár cserébe a testemért. A képemért, amely örökös kiállítási tárggyá válik egy életnagyságúnál nagyobb vásznon; és értem, hogy a rendelkezésére álljak, amikor csak akarja, úgy, ahogyan akarja.

A kezdeti megrázkódtatást otromba praktikusság váltotta fel bennem, amelyet ugyanannyi gyalázatos hév szőtt át. Én is ugyanannyira kívántam Damient, mint ő engem, ezzel együtt meg akartam büntetni. Mert biztos voltam abban, hogy csak a szépségkirálynőt látja bennem, és hogy ha egyetlen pillantást vetne a ragyogó külső alatt rejtőző sebzett nőre, máris eltántorodna a várakozásait ért sértés, valamint a zsebéből kihúzott összeg miatt.

Még soha nem örültem meg ennyire tévedésemnek.

Már egy hete megkötöttük az alkut, de az egy hétből kettő lett, mert Blaine csak zsezsgett körülöttem a vásznaival, ecsetének szárával állát kocogtatta, fintorgott, a homlokát ráncolta, és magában motyogott, majd kibökte, hogy szüksége lenne csak még egy kis időre. Mert mindent – már megint ez a szó – tökéletesen akar megörökíteni.

Damien könnyedén ráállt, elvégre Blaine-t, a helybeli művészt gyarapodó hírneve miatt szerződtette, és tagadhatatlan, hogy jó érzékkel ragadja meg az erotikus töltetű aktábrázolást. Ha több idő kellett Blaine-nek, Damien örömest tett a kedvére.

Én kevésbé praktikus okokból nem panaszkodtam. Egyszerűen azt akartam, hogy tovább tartsanak ezek a nappalok és éjjelek Damiennel. A képmásommal együtt magam is életre keltem.

Csak pár héttel ezelőtt költöztem Los Angelesbe, elszántan, hogy meghódítom az üzleti világot ebben az érett, meglett életkorban, huszonnégy évesen. Eszembe se jutott, hogy egy Damien Starkhoz hasonló férfi megkívánna, az meg, hogy kellene neki a portrém, még kevésbé. De nem lehetett letagadni: izzott közöttünk a levegő már az első pillanattól, amikor megláttam Blaine egyik kiállításán. Állhatatosan hajtott rám, én pedig megátalkodottan próbáltam ellenállni, mert tudtam, olyasmit akar tőlem, amit nem akarok neki megadni.

Nem voltam szűz, de olyan nagyon tapasztalt sem. Az ember ilyen előélettel – az én forradásaimmal – nem ugrik fejest a szexbe. Megégettem magam egy fiúval, akiben bíztam, és érzelmileg is még mindig ugyanolyan lerongyolódott állapotban voltam, mint a bőröm, amelyet forradások csúfítanak el.

Damien viszont nem látta a forradásaimat. Vagyis, helyesebben annak látja őket, amik valójában: a testem részének. Harctéren szerzett sebesüléseknek, amelyeket győztes ütközetből, és továbbra is folyó küzdelmeim során szereztem. Míg én azt hittem, gyengeségről árulkodnak, ő éppen hogy erőm jeleit látta bennük. És ez a képessége – hogy tisztán, egyben tud látni – vonzott ilyen totálisan és megmásíthatatlanul ehhez a férfihoz.

– Megint mosolyogsz – mondja Blaine. – Hármat sem kell találgatnom, hogy kiderítsem, mire gondolsz. Vagyis kire. Muszáj lesz kirúgnom a mi külön bejáratú Medicinket a szobából?

– Egyszerűen bele kell törődnöd a mosolyba – feleli Damien, mielőtt válaszolhatnék, és megint erőt kell vennem magamon, hogy ne forduljak meg, hogy ránézzek. – Mert engem ugyan semmi nem vesz rá, hogy kimenjek innen, kivéve, ha Nikki is jön velem.

Kedvemet lelem bársonyosan simogató hangjában, és tisztában vagyok vele, komolyan gondolja, amit mond. Ma egész délután kirakatokat néztünk a Rodeo Drive-on, megünnepeltük az új munkahelyemet, ahol holnap kezdek. Ráérősen sétáltunk a régi utcákon, fogtuk egymás kezét, kalóriában dúskáló jeges mokacsínót szürcsöltünk, és úgy tettünk, mintha senki más nem létezne rajtunk kívül. Még a paparazzók, azok a kamerával felszerelt keselyűk sem nagyon vetettek ránk ügyet, pedig ők kényelmetlen módon érdeklődni kezdtek minden apróság iránt, amit Damiennel csináltunk.

Sylvia, Damien asszisztense többször is próbált hívásokat kapcsolni, de Damien kereken megmondta, hogy nem veszi fel a telefont.

– Ezt az időt egymásra szánjuk – jelentette ki, válaszul kimondatlan kérdésemre.

– Értesítsem az üzleti lapokat? – cukkoltam. – Nem befolyásolja a piacokat, amikor Damien Stark szabadnapot vesz ki?

– Hajlandó vagyok kockára tenni, hogy összeomlik a világgazdaság, ha pár órát veled lehetek. – Ajkához vonta kezem, és minden egyes ujjam hegyét megcsókolta. – Persze minél többet vásárolunk, annál inkább támogatjuk a gazdaságot. – Fülledt duruzsolása csábító ígéreteket hordozott magában. – Vagy talán vissza kellene mennünk a lakásra. Többféle érdekes módot is tudok a délután eltöltésére, amelyeknek nincs semmilyen pénzügyi kihatása.

– Kecsegtető – vágtam vissza. – De nem hiszem, hogy elbírnám a bűntudatot, hogy bárkit is pénzügyi romlásba sodortam egy orgazmus miatt.

– Hidd el, Nikki, nem csak egy orgazmus lenne.

Elnevettem magam, és végül sikerült elhárítanunk a világgazdasági katasztrófát (tényleg szuper cipőt vett nekem), és az orgazmus is meglett. Ami azt illeti, konkrétan három orgazmus. Damienre mindent lehet mondani, de azt nem, hogy nem bőkezű.

Ami a telefont illeti, állta a szavát. Az állandó rezgés dacára meg sem nézte a készüléket, amíg be nem álltunk a malibui ház előtt – ragaszkodtam hozzá, könyörüljön meg a hívón, akárki is az, ha már ilyen állhatatos. Sietve bementem, hogy találkozzam Blaine-nel, Damien pedig hátramaradt, és biztosította ügyvédjét, hogy annak ellenére nem dőlt össze a világ, hogy ő átmenetileg távol maradt a mobiltelefonos étertől.

Úgy elmerültem a gondolataimban, észre sem vettem, hogy Blaine odajön hozzám. Megkocogtatja az alsó ajkamat az ecset végével, mire összerezzenek.

– Basszus, Nikki, a zónában jártál.

– Kész lettél? – nem zavar, hogy modellt kell állni, és időközben jól összebarátkoztunk Blaine-nel. De ebben a pillanatban azt akarom, menjen már. Pillanatnyilag senki mást nem akarok látni, csak Damient.

– Majdnem. – Felemeli a kezét, és megnéz a rögtönzött kereten át. – Itt, ezen a részen – mondja, és az ecsettel mutatja. – A válladon a fény, ahogy ragyog a bőröd, keverednek a színek… – nem fejezi be, visszasétál a képhez. – Basszus – nyögi ki végül –, egy kibaszott zseni vagyok. Ez te vagy, kölyök. Ha nem lenne több eszem, megesküdnék rá, hogy egyenesen le fogsz sétálni a vászonról.

– Szóval kész vagy? Jöhetek megnézni? – gondolkodás nélkül megfordulok, későn esik le, hogy talán azt akarta, még maradjak egy helyben. De egyszerre már nem izgat. Minden gondolatom szertefoszlik, és vele Blaine, a festmény, a világ, amely körülvesz bennünket. Mert nem a festményt látom. Hanem Damient.

Pont ott van, ahova képzeltem, a felső lépcsőn áll, lezseren a kovácsoltvas korlátnak támaszkodik, és a valóságban még fincsibbnek néz ki, mint a képzeletemben. Talán vele töltöttem az egész délutánt, de nem számít. Minden pillantás, amit rá vethetek, ambrózia, és soha nem fogok betelni vele.

Beiszom őt, tekintetem elidőzik tökéletes vonásain. Határozott állkapcsát árnyalatnyi borosta emeli ki. Szélfútta fekete haja sűrű és selymes, oly ismerős. És a szeme. Ez a bámulatos kétféle színű szempár olyan élénken összpontosul rám, hogy a bőrömön érzem pillantása súlyát.

Farmert és fehér pólót visel. De még ebben a laza szerelésben sem tűnik úgy, hogy bármi lezser volna benne. Damien Stark maga a megtestesült erő, a megzabolázott energia. És én csak egytől félek: hogy senki nem tudja sem megkaparintani, sem pedig megtartani a villámcsapást, márpedig én nem akarom elveszíteni ezt a férfit.

Találkozik a tekintetünk, és döbbenten megborzongok.

Személyiségének összes rétege lehullik, az atléta, a sztár, a milliárdos vállalkozó, csak a férfi marad, akinek arckifejezésétől felforrósodik a vérem, összerándul a bensőm a vágyakozástól. Olyan nyers, elemi erő van a szemében, hogy ha nem lennék eleve meztelen, biztos vagyok benne, ruhám összes foszlánya hamuvá égett volna tekintete izzásától.

Bizsereg a bőröm, erőt kell vennem magamon, hogy meg ne mozduljak.

– Damien – suttogom, mert nem tudom megállni, érezni akarom, hogyan mondja ki az ajkam a nevét. Mintha ott maradna a hangsor a helyiségben, és csak lebegne a kettőnk közt sűrűsödő levegőben.

Blaine megköszörüli a torkát a festőállványnál. Damien kicsit odébb fordul, ránéz, azt hiszem, meglepetés ül ki az arcára, mintha elfelejtette volna, hogy nem magunk vagyunk. Átvág a helyiségen Blaine felé, és megáll a művész mellett, az óriási kép előtt.

Innen, ahol vagyok, a fakeretet látom, amelyre kifeszítették az állványt, mellette pedig a két férfit, akik a nézőpontom elől rejtve maradó alkotást tanulmányozzák.

Dübörög a szívem a mellkasomban, pillantásom lankadatlanul Damien arcára tapad. Tekintete elragadtatott, mintha imádata tárgyára nézne fel; néma csodálatától elgyengül a térdem. Ki akarom nyújtani a kezem, hogy megtámaszkodjam az ágykereten, amely mellett pózolok, de még mindig meg van kötve a csuklóm a hátam mögött.

Az, hogy mozdulatlanságra vagyok kárhoztatva, eszembe juttat egy korábbi helyzetet. Mosolyt erőltetek az arcomra – nem vagyok szabad. Damiené vagyok.

Blaine és Damien eredeti elképzelése szerint a portrén egyszerűen csak álltam volna ezen a helyen, a finom fátyolszövet lobogott volna körülöttem, miközben arcomat elfordítom a művésztől. Érzéki, de távolságtartó kép volt ez, mintha valaki sóvárogna erre a nőre, de soha nem érinthetné meg. Bár döbbenetes hatása volt, valami mégis hiányzott róla. Damien javasolta, hogy a drapéria szabad folyását ellensúlyozza a rám hurkolt vérvörös kötelék, és hogy a hátam mögött kössük meg a kezem.

Habozás nélkül belementem. Akartam ezt a férfit. Akartam, hogy hozzá legyek kötve. Hogy hozzá tartozzam. Hogy a rabja legyek. Többé már nem lesz elérhetetlen a képmásom. Ehelyett díj lett a képen szereplő nő. Efemer istennő, akit az arra érdemes férfi megszelídít.

Damien.

Lesem az arcát, hogy lássam, vajon tetszik-e neki a festmény, de semmit nem árul el. Üzletemberképet vág, arca olvashatatlan maszk, amelyet azért visel, hogy semmilyen titok ne szivárogjon ki.

Damien rendkívül jó titoktartó.

– Nos? – kérdem, amikor már nem bírom tovább. – Mit gondolsz?

Damien egy pillanatig még csendben marad. Blaine idegesen fészkelődik mellette. Bár csak pár másodperc telik el, az örökkévalóság súlyát érezni. Szinte az ízlelőbimbóimon érzem Blaine ingerültségét, és megértem, mikor végre kifakad.

– Ugyan már, ember. Tökéletes, nem igaz?

Damien felhúzza a vállát, hirtelen szívja be a levegőt, aztán tisztelettel fordul Blaine felé.

– Több mint tökéletes – közli vele. – A megszólalásig hasonlít.

Blaine képe önelégült vigyorra derül.

– Meg kell mondjam, egyébként sem szoktam visszariadni tőle, hogy feldicsérjem a saját munkámat, de ez… hűha. Tényleg döfi. Érzéki. És mindennek a tetejében őszinte.

Damien pillantása folyamatosan az arcomra tapad. Reszketeg lélegzetet veszek.

Úgy dübörög a pulzusom, hogy csoda, hogy mást is meghallok. Biztos vagyok benne, hogy látszik, mennyire emelkedik és süllyed a mellkasom, és attól rettegek, Blaine látja rajtam, hogy kétségbeesetten próbálom elfojtani a vágyat, amely egyre hevesebben bugyog bennem. Minden erőmet latba kell vetnem, hogy ne kezdjem kérlelni Blaine-t, hogy menjen ki, és ne kiabáljak rá Damienre, hogy csókoljon már meg. Nyúljon már hozzám.

Éles sípszó töri meg a súlyos csöndet, és Damien előrántja zsebéből a telefont, aztán sziszegve káromkodik, amikor elolvassa a szöveges üzenetet. Árnyékok gyűlnek arcára, miközben újra elrakja a mobilt, nem válaszol az SMS-re. Összeszorítom a számat, bizsereg a bőröm, ahogy rám tör az aggodalom.

Blaine mindezt észre sem veszi, félredöntött fejjel tanulmányozza a vásznat.

– Ne mozogj, Nik. Csak még itt egy kicsit hadd igazítsak a fényen, és…

Blaine szavait Damien éles telefoncsörgése szakítja félbe. Arra számítok, hogy Damien a hívással sem fog törődni, ahogy a szöveges üzenetre sem válaszolt, de meglepetten látom, hogy felveszi. Ámbár csak az után, hogy elhagyja a helyiséget, mégpedig olyan gyors, határozott léptekkel, hogy a kurta kérdést – Mi az? – már alig hallom.

Nem néz a szemembe.

Erőt veszek magamon, hogy mozdulatlan maradjak Blaine kedvéért, és a hirtelen rám törő félelemmel birkózom. Ez nem üzleti hívás; Damien Stark nem szokta felbosszantani magát üzleti ügyeken. Ellenkezőleg, a hajsza, a diadalok éltetik.

Nem, ez valami más, és nem tudok másra gondolni, csak a fenyegetésekre, amelyeket kapott, és arra, hogy tudom, még mindig titkol valamit. Damien végignézte, ahogy minden lehetséges értelemben meztelenre vetkőzöm. Én azonban, úgy tűnik, csak egy-egy röpke pillantást vethettem rá, és akkor is árnyék vetült rá.

Szedd össze magad, Nikki. Ha valaki magában akar telefonálni, az még nem jelenti, hogy titkolózik. Nem rejlik minden egyes telefonhívás mögött nagyszabású összeesküvés a múltjából, vagy valami újonnan támadt veszedelem miatt.

Tudom én ezt. Mi több, el is hiszem. De a józan ész nem csillapítja a szívembe nyilalló aggodalmat, se a gyomromban feszülő csomót, és miközben rezzenéstelenül, anyaszült meztelen és megkötözve ül az ember, nem a legkönnyebb helyes irányt szabni a gondolatoknak. Éppen hogy a szorongást indítja kanyargós, tekervényes útjára a helyzet, és máris azon kapom magam, hogy fék nélkül száguldok rajta, bármennyire is utálom magam, hogy erre tévedtem. Legszívesebben átöleltem volna magam, de megkötözött csuklóval ez lehetetlen.

Az az igazság, hogy tűkön ülök, amióta az előző főnököm megfenyegette Damient. Carl cége felkínált egy projektet a Stark International informatikai részlegének, és amikor Damien nemet mondott, Carl engem okolt. Ki is rúgott, de nem érte be ennyivel: mikor utoljára láttam, fogadkozott, hogy kibaszik Damiennel. Egyelőre nem történt semmi. De Carl elszánt és agyafúrt, és úgy képzeli, erkölcsi alapja van arra, amit művel. Az ő szempontjából az történt, hogy Damien elhalászta az egyik legfontosabb üzleti lehetőségét, ő pedig ezen milliós nagyságrendű összeget bukott. Márpedig Carl nem az a fajta fickó, aki napirendre térne az anyagi veszteség fölött, plusz nyilván azt is sértésnek veszi, hogy simán túlléptem rajta.

Aggasztott, hogy több mint egy hét eltelt, és nem történt semmi. Mit jelenthet ez a csend? Hiába tanakodtam, csak egy következtetést tudtam levonni: azt, hogy történt valami, csak Damien úgy döntött, nem mondja el nekem.

Lehet, hogy tévedek – remélem, igen. De összefacsarodik a szívem az aggodalomtól és a rettegéstől, és a belső hangom kegyetlenül sutyorog, hogy az én titkaimra Damien mind egy szálig fényt derített, az övéit azonban továbbra is áthatolhatatlan fátyol leplezi.

– A francba, Nikki. Most meg a homlokod ráncolod – zúgolódik Blaine, de aztán elneveti magát. – Néha azt kívánom, bárcsak belebújhatnék a fejedbe. Mit meg nem adnék érte, hogy tudjam, mit gondolsz.

Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Mély gondolatok sarjadnak bennem – közlöm. – De semmi vészes.

– Akkor jó – feleli, de kérdő a tekintete, és talán leheletnyit aggódó. Blaine szeretője, Evelyn gyermekkora óta ismeri Damient – kíváncsi vagyok, mit mondott neki a múltjáról. Ami azt illeti, arra is kíváncsi vagyok, többet tud-e nálam Blaine a férfiról, aki ennyire betölti minden gondolatomat.

Erre a gondolatra még inkább ráncolom a homlokom.

Damien csak pár percre ment ki, és amikor visszajön, rám tör a késztetés, hogy odaszaladjak hozzá.

– Mi baj? – kérdem.

– Semmi olyan, ami ne fordulna jobbra, amint rád nézek.

Nevetek, és reménykedem, hogy nem veszi észre, üres a kacagásom.

Újra a nyilvánosság előtt megszokott arcát viseli. De én nem a nyilvánosság vagyok, átlátok a szitán. Állhatatosan nézem, várom, hogy összeakadjon a tekintetünk. Amikor ez végre megtörténik, mintha átállítanának rajta egy kapcsolót. Szájának kemény vonala őszinte mosolyra görbül, rám pedig újra átragad Damien sugárzó öröme.

Felém lépked, s a lépteinek ritmusára felgyorsul a szívverésem. Alig pár centire tőlem áll meg, és hirtelen alig kapok levegőt. Azok után, hogy mi mindent megéltünk már együtt – az összes gyötrelem után, aminek enyhet adott, és az összes titok után, amelybe betekintett – hogy lehet, hogy minden egyes Damiennel töltött pillanatról úgy érzem, mintha ez lenne az első?

– Van róla fogalmad, milyen sokat jelentesz nekem?

– Én… – nagy levegőt veszek, és megint belefogok. – Igen – mondom. – Éppen annyit, amennyit te nekem.

Fogva tart forró pillantása és testi közelsége. Nem ér hozzám, de ennyi erővel meg is tehetné. E pillanatban minden porcikámat Damien tölti el, túlcsordulok az iránta táplált érzésektől és vágyaktól. Enyhet akarok adni neki, meg akarom cirógatni az arcát, végig akarom futtatni ujjaimat a haján. Keblemre akarom vonni a fejét, halkan sugdosni akarok neki, lassan és édesen akarok vele szerelmeskedni, amíg el nem oszlanak az éjszaka árnyai, és a reggel színes fényekben fürdet bennünket.

Blaine udvariasan köhint az állvány mellől, ahol áll. Damien szája ugyanolyan mosolyra görbül, mint az enyém. Nem tettünk egyebet, pusztán egymás szemébe néztünk, de Blaine mégis mintha valami mély intimitásnak lett volna tanúja.

– Na igen. Szóval akkor én már megyek is. A koktélparti csak szombaton hétkor kezdődik, nem igaz? Szóval akkor majd aznap délután átjövök, hogy kell-e még igazítani pár apróságon. És majd én felakasztom a falra, amikor a többi képet is kiteszem az állványokra.

– Tökéletes – mondja Damien, de rá sem néz.

– Meg kell mondjam – teszi hozzá Blaine, miközben összeszedi a holmiját –, ez hiányozni fog.

Egy pillanatra mintha mélabú suhanna át Damien tekintetén, de egy villanással később már nyoma sincs.

– Igen – mondja. – Nekem is.

Nem tudom, mikor megy ki Blaine. Egyszer csak észre veszem, hogy már nincs ott, Damien pedig még mindig ott van, és még mindig nem ér hozzám, és hogy egy kicsit bele fogok őrülni, ha nem nyúl hozzám hamarosan.

– Tényleg kész van? – kérdem. – Még nem is láttam.

– Gyere ide.

Nyújtja a kezét, én pedig háttal fordulok felé, arra számítva, hogy majd eloldoz. De nem teszi. Helyette átfogja a vállam, és a vászon felé kormányoz. Óvatosan kell mozognom a bal lábam köré tekeredő vörös selyemzsinór miatt, de meg sem próbál kiszabadítani. Azzal pedig végképp nem bajlódik, hogy ideadja nekem az ágy lábához leterített köntöst.

Fintorgok, és kérdőn felvonom a szemöldökömet. Damien még csak nem is tesz úgy, mintha félreértett volna.

– Ugyan, Ms. Fairchild, csak nem gondolja, hogy meghiúsítok egy ilyen bámulatos lehetőséget.

– Mmm. – Próbálok durcásnak tűnni, de szinte biztos, hogy hallja a hangomon, hogy nevetek.

Mégsem reagál, mert odaértünk a festményhez. Elakad a lélegzetem – igen, én vagyok. A fenekem görbülete, a duzzadó melleim. De több ez a kép, mint én. A képmásom igéző és odaadó, erős, mégis sebezhető. És anonim is, ahogyan Damien előre megígérte. A festményen elfordítom a fejem, aranyló, göndör fürtjeim a fejem tetejére vannak tornyozva, csak néhány indázó tincs omlik le nyakamat és vállamat cirógatva. Ezek a valóságban már nem léteznek, hosszú hajamat nemrég vállig érő frizura váltotta fel.

A homlokomat ráncolom, beugrik, milyen volt a kezembe venni az ollót, és összevissza nyesni a hajam, amikor legszívesebben a húsomba vágtam volna bele az éles pengével. Akkor teljesen elveszettnek éreztem magam, biztos voltam benne, hogy egyetlen kiút van a helyzetemből: ha úgy kapaszkodom a fájdalomba, mint valami biztosítókötélbe.

Megborzongok. Ez nem valami kellemes emlék.

Pillantásom gépiesen a festményen szereplő lány lábára siklik. Összezárja combjait – combjaimat –, és olyan szögben helyezkedik el, hogy a legdurvább hegek nem látszanak.

A bal csípőmön levő sebhely azonban igen. De Blaine-nek sikerült a kiemelkedő forradást úgy ábrázolnia, hogy része legyen a festmény szépségének. Szélei elmosódottak, már-már olyanok, mintha életlen volna a kép, és a vörös zsinór áthalad a forradásos bőrfelület fölött, mintha attól keletkezett volna a seb, hogy túl szorosan kötöztek meg.

És ha a kérdés mélyére ás az ember, akkor ez végeredményben igaz is.

Elkapom a tekintetem, fogytán a lélekjelenlétem, ugyanis a vásznon levő lány a sebhelyek ellenére kétségbevonhatatlanul gyönyörű.

– Nikki?

Szemem sarkából odapillantok. Damien engem néz, nem a festményt, és gondterhelt az arca.

– Tehetséges fickó – mondom, ajkamon elbűvölt mosoly játszik. – Rohadt jó festmény lett.

– Az – bólogat. – Minden pont olyan, amilyennek akartam. – Hangjában ott az ismerős hév, én pedig azt is értem, amit mond, és azt is, ami kimondatlan marad.

Elmosolyodok, és most nem érzem művinek a mosolyomat.

Damien rajtam tartja a szemét, tekintetében játékos fény gyullad.

– Mi az? – faggatom, egyszerre mulatva és nyugtalanul.

Vállat von, aztán újra a festményre pillant.

– Csoda lesz, ha ebben a szobában egy pillanatot is tudok dolgozni. A kőfal felé biccent, a kandalló fölött üres terület várja, hogy a festmény oda kerülhessen. – Arra pedig mérget veszek, hogy lazulni sem nagyon lehet majd itt.

– Ó?

Alig két nap múlva koktélpartit fog rendezni pontosan ebben a helyiségben.

– Szerintem elég nagy társasági baki, ha az ember állandó erekcióval házigazdáskodik egy partin – kuncog Damien.

– Hát, akkor talán úgy kellett volna tervezned, hogy a hálószobába akasztod a képet.

– A hálóban nincs szükség a képmásra. Hiszen ott van nekem maga az eredeti.

– Ott bizony – válaszolom évődve. – Megvéve, kifizetve. Legalábbis éjfélig, akkor ugyanis sütőtökké változom.

Tekintete elsötétül, eltűnik belőle minden játékosság.

– Éjfél – ismétli, és nem tudom eldönteni, fanyar él vegyül-e hangjába. Hiszen végtére is valóban nem fogok sütőtökké változni, amikor a játékunk véget ér. Elmenni pedig biztosan nem megyek el – hogy őszinte legyek, soha többé nem akarok elmenni innen. Pusztán annyi fog változni, hogy nem lesz több szabály – nem lesz több „uram”, se több parancs, se több menekülőszó.

Bugyi lesz meg melltartó meg farmer, ha azt akarom.

És igen, lesz egymillió dollárom.

De mindenekfölött továbbra is itt lesz Damien.

– Kövess – mondja.

Megint a lábamra pillantok, aztán kicsit megcsóválom az összekötözött csuklóm.

– Oldozz el.

Egy pillanatig tétován áll, a szemembe néz, és látom, hogy még mindig tart a játszma. Torkomban dobog a szívem, és megmerevedik a mellbimbóm. Kezem összekötözve a hátam mögött, hátrafeszíti a vállamat és megemeli a mellemet. Úgy érzem, két mellem szükségtől duzzad, fogammal kissé belekapok alsó ajkamba, és némán várom, hogy Damien megérintsen.

Igen, játszma. De élvezem. Ebben a játékban nincsenek vesztesek.

Hagyja, hogy pillantása lassan végigsodródjon testemen. Szaporán pihegek, tarkómon apró izzadságcseppek gyöngyöznek. Érzem, hogy benedvesedem a lábam közt, vonaglik bennem a vágy, minden erőmet össze kell szednem, hogy szó és moccanás nélkül álljak, és ne kérleljem, hogy legyen szíves, szépen kérem, basszon meg. Az ágy csak pár méternyire van, kellék, amelyet Damien hozott be a képhez. Oda, akarom vonítani. Vigyél már oda.

De nem szólalok meg. Mert ismerem ezt a férfit. És leginkább azért, mert tudom, hogy Damiennel mindent megéri kivárni.

Végül lehajol, és letekeri a zsinórt a lábszáramról, de amikor a csuklómhoz ér, megáll, és a hátam mögött szorosan összekötözve hagyja. Úgy csüng mögöttem a vörös selyem, mint valami farok.

– Damien – mondom, próbálok engesztelhetetlennek tűnni, de képtelen vagyok eltüntetni a hangomból a nyomait annak, hogy mulattat – és izgat – a helyzet. – Azt hittem, kioldozol, emlékszel?

– Megvéve, kifizetve, emlékszel?

– Ó – lehelem alig hallhatóan.

– Azt hitted, elmehetsz? – jegyzi meg kétértelműen, választ sem vár, a lábam közt csúsztatja hátulról előre a zsinórt, aztán megrántja a végét, mintha pányva lenne. Nagyon erotikus, tantaluszi kínokat okozó pányva. A selyem sóvárgó vaginámat ingerli, a hozzám dörzsölődő zsinór súrlódásától annyira erőtlen lesz a lábam, hogy már abban sem vagyok biztos, merrefelé is vezet Damien. Gyengéden, de csábítóan rángat, és mire az élményfürdőt idéző fürdőszobáig érünk, már elgyengít a vágy. Tűz söpör végig a testemen, vágyakozva nézek a nyolc stratégiailag elhelyezett zuhanyrózsára. A gondolat, hogy Damien mögöttem áll, keze a mellemre siklik, ajka nyakamat súrolja, szinte több, mint amit el tudok viselni: konkrétan nyüszítek.

Damien felkuncog mellettem.

– Később – súgja. – Most épp valami más jár a fejemben.

Fejben végigpörgetem a lehetőségeket. Az ágyon már túljöttünk. A zuhany iránti szomjamat eltökélten figyelmen kívül hagyta. És amennyire meg tudom állapítani, Damien ügyet sem vet a mély, jakuzziszerű kádra.

Fogalmam sincs, mi járhat a fejében – de nem izgat.

Ez az éjszaka már nem a célba érésről szól, hanem az utazásról.

És belegondolva, hogy Damien keze a vállamon, a zsinór pedig kínzón nyomódik a szemérmemnek, bizony nagyon is kellemesnek ígérkezik ez az utazás.

A gardrób, ahova bevezet, legalább akkora, mint a nappali abban a lakásban, amit Jamie-vel bérlünk Studio Cityben. Nem most vagyok itt először, de még mindig úgy érzem, hogy térképre lenne szükségem. Évekbe telne, mire minden ruhát felvennék, amit Damientől kaptam. És annak dacára, hogy a gardrób bal oldala kis híján túlcsordul, kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy legalább egy tucat új szerelés került be az összeállításba, amióta utoljára itt öltöztem át.

– Erre nem emlékszem korábbról – mondom, egy ezüstszínű ruha felé biccentve, amely csillámlik a gyér világításban, és elég aprónak és szűknek tűnik ahhoz, hogy semmit ne bízzon a képzeletre.

– Nem? – lusta és könnyed a mosolya, illik a pillantáshoz, amellyel végigpásztáz. – Biztosítalak, miután felpróbáltad, nem lesz ilyen problémád. Senki nem fogja tudni elfelejteni.

– Legkevésbé te? – cukkolom.

Tekintete elsötétül, közelebb lép, és a mozdulattól a kötél meglazul, lehullik rólam. De az érintés hiánya miatti csalódásom rövid életű.

Damien itt van, alig néhány centire, szinte vibrál közöttünk a levegő. Minden egyes szőrpihém égnek áll, mintha nyári zivatarban állnék, és mindenfelé csapkodnának körülöttem a veszélyes villámok. Elakad a lélegzetem, amikor hüvelykujjával gyengéden végigsimít állkapcsom vonalán. Érezni akarom a hüvelykujját az ajkaimon, a számban. Érezni akarom Damien ízét. Emészteni akarom őt, ahogy a közelségéből adódó tűz emészt engem.

– Én soha semmit nem tudok elfelejteni, aminek köze van hozzád – mondja. – Beleégtél az emlékezetembe. Csillog a hajad a gyertyafényben. A bőröd harmatos és puha, amikor kilépsz a tus alól. Tudom, hogy mozogsz alattam, amikor szeretkezünk. És tudom, hogyan nézel rám. Mintha átlátnál rajtam, és semmitől nem riadnál vissza, ami bennem lakozik.

– Ez így is van – mondom halkan.

Damien nem szól semmit, de a tekintete továbbra is rám tapad. Közelebb húzódik, úgyhogy a mellbimbóm éppen hozzásúrlódik puha pamutpólójához. Az érintés elektromos megrázkódtatással jár, igyekszem ugyan leplezni, de elakad a lélegzetem. Egész testemben bizsergek, miközben gyengéden, ujjbeggyel cirógatja a csupasz karomat, csak arra tudok gondolni, hogy hozzá akarom nyomni magam. Azt akarom, hogy belém hatoljon. Durván, gyengéden, nem izgat. Csak kívánom, ebben a pillanatban, itt és most.

– Hogyan? – mondom, alig tudom kipréselni a kérdést, akkora gombóc van a torkomban.

– Mit hogyan?

– Hogyan tudsz velem szerelmeskedni, ha szinte hozzám sem érsz?

– Nagyon találékony vagyok. Azt hittem, már tudod. – Szája sarka megrándul, szemében játékos szikrák gyúlnak. – Talán fantáziadúsabb bemutatót kellene kínálnom?

– Fantáziadúsabbat? – ismétlem.

Kiszáradt a szám.

– El foglak élveztetni, Nikki. Anélkül, hogy megérintenélek, anélkül, hogy a testemmel cirógatnálak. De figyelni foglak. Látni fogom, hogyan nyílik el az ajkad, hogyan pirul ki a bőröd. Figyelni foglak, miként próbálod fékezni magad. És elárulok egy titkot, Nikki. Nekem is viaskodnom kell majd, hogy visszafogjam magam.

Arra leszek figyelmes, hogy beszéd közben egyet hátralépett, és most az asztalkának támaszkodom, amely a hatalmas ruhatároló férfi és női szakaszát elválasztja. És milyen jól teszem, a stabil támaszték nélkül ugyanis kétlem, hogy meg tudnék állni remegő lábamon.

– Mit fogsz csinálni?

Nem értem, miért mondja, hogy próbálom majd fékezni magam. Sok mindenre rájöttem, mióta együtt vagyok Damiennel, például arra is, hogy nem zavarja, ha totálisan bevadulok. Akkor ugyan miért akarnám megzabolázni az ösztöneimet? És ugyan miért is várná el tőlem?

Nem válaszol a kérdésemre, én meg azon kapom magam, hogy harapdálom az alsó ajkam, és összehúzott szemmel vizsgálgatom, próbálom leszűrni, mi lehet a szándéka. Ellép mellőlem, és ugyan biztos vagyok benne, hogy csak képzelődöm, a levegő mintha lehűlne, ahogy nagyobb távolság nyílik köztünk. A kötelék, amely korábban a földre hullott, most felemelkedik. Damien nagyjából harminc centire tőlem áll meg, de a zsinórt tovább húzza, hogy feszüljön, kezd bevágni a lábam közé. Lassan mozog, de hamarosan újra megérzem. Annyira be vagyok indulva, hogy elakad a lélegzetem az érintéstől, egész testemben remegek, orgazmusszerű állapotba kerülök, amely azért nem teljesen orgazmus. Pillantásom összekapcsolódik Damienével, és látom, hogy győzedelmesen vigyorog.

– Ne izguljon, Ms. Fairchild – mondja. – Ígérem, van ott még több is, ahonnan ez jött.

Felém lép, megint feszesebbre veszi a zsinórt, hogy ne csússzon le rólam. A finom selyemfonat minden egyes mozdulattal kicsit odébb siklik, behunyom a szemem, és arra koncentrálok, hogy ne harapdáljam az ajkam és ne körözzek a csípőmmel. Nem tudom, miféle játszmába kezdett Damien, de azt igen, hogy azt akarom, sokáig tartson.

Ujjaival végigsimít a nyakamon, mire felpattan a szemem. Félredöntöm a fejem, és felnézek rá, de nem néz a szemembe. A feladatra összpontosít.

Koncentrál, miközben a nyakam köré tekeri a zsinórt. Nyelek egyet, viharos érzelmek töltenek el. Igen, izgatott vagyok, de izgalmamba félelem vegyül. Nem tudom pontosan, mitől is félek. Damientől nem. Tőle soha nem tudnék félni. De, te jó Isten, miért köt pórázra? És mennyire fogja megszorítani a köteléket?

– Damien – mondom, meglepetten, hogy normális hangon tudok szólni. – Mit csinálsz?

– Amit akarok – feleli, ami valójában nem válasz, mégis megkönnyebbülés önt el, ezt pedig ínycsiklandozó várakozás követi.

Így kezdődött a kettőnk dolga, ezzel a két egyszerű szóval.

És esküszöm, nem is akarom, hogy véget érjen.