Chimamanda Ngozi Adichie

Az aranyló

fél napkorong

Sawasawa

A mű eredeti címe:

Half of a Yellow Sun

Alfred A. Knopf, New York, 2006

Fordította:

Kiss Árpád

Copyright © Chimamanda Ngozi Adichie, 2006

Hungarian translation © Kiss Árpád, 2013

Egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart,

részletek közlésének jogát is

az írott és elektronikus sajtóban.

ISBN 978-963-89707-7-0

Sawasawa Kiadó

Felelős kiadó a Sawasawa Kiadó ügyvezetője

Borítóterv: Typo-Kép Bt.

A szöveget az eredetivel egybevetette

és szerkesztette Horváth Tibor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország kft.

www.ekonyv.hu

A könyv papírváltozata 2013. október 15-én jelenik meg.

A nagyapáim, akiket sosem ismertem,

Nwoye David Adichie és Aro-Nweke Felix Idigwe,

nem élték túl a háborút.

A nagyanyáim, Nwaboudu Regina Odigwe és

Nwamgbafor Anges Adichie,

a két figyelemreméltó asszony túlélte.

E könyvet az ő emléküknek ajánlom:

ka fa nodu na ndokwa,

és Mellitusnak, bárhol is legyen

Még ma is látom –

Szikkadt, drótvékony a napon s porban az aszályos hónapokban –

Sírkő a szenvedélyes bátorság egy kis törmelékkupacán

Részlet Chinua Achebe

A Mangópalánta c. verséből

(Christmas in Biafra and Other Poems)

ELSŐ RÉSZ

A hatvanas évek eleje

1.

Egy kicsit hibbant az Úr; túl sok könyvet olvasott ott külföldön, magában beszél az irodájában, néha nem köszön vissza és túl loboncos a haja. Mindezt Ugwu nénikéje mondta halkan, miközben az ösvényen haladtak. – De jóember – tette hozzá. – Amíg rendesen dolgozol, rendesen kapsz enni is nála. Akár minden nap ehetsz húst. – A nénje megállt, és kiköpött, cuppanva repült ki a nyál a szájából a fűre.

Ugwu nem hitte el, hogy valaki – beleértve az Urat is, akinél majd lakni fog – húst eszik minden nap. Mégsem vitatkozott a nénjével, mert eltöltötte a várakozás, elképzelte új életét, távol a falujától. A parkolóban szálltak le a teherautóról, és mentek már egy ideje a délutáni napon, amely a tarkójára tűzött. De nem érdekelte. Órákig menetelt volna még ennél melegebb időben is. Sosem látott még sima aszfaltutat, amilyen az egyetem kapuján belül kanyargott; szerette volna hozzászorítani az arcát. Nem tudja majd pontosan elmesélni a húgának, Anulikának azt, hogy itt a házakat milyen égszínkékre festik, és úgy sorakoznak egymás mellett, mint a jólöltözött, udvarias emberek, s az elválasztó sövények tetejét milyen laposra nyírják, mintha levelekkel díszített asztalok lennének.

A nénje szaporázta a lépteit, papucsának csattogása visszhangzott a néptelen úton. Ugwunak az jutott eszébe, hogy vajon ő is érzi-e a vékony talpakon keresztül, mint lesz egyre forróbb alattuk. Elhaladtak egy utcatábla mellett, OSIM STREET, ez állt rajta, és Ugwu kimondta a street szót, ahogy szokta, ha angol szót látott valahol, amely nem volt túl hosszú. Az udvarban, ahova bekanyarodtak, édes, mámorító illatot érzett, és Ugwu tudta, hogy a bejáratot díszítő, fehéren virágzó bokroktól ered. A bokrokat karcsú hegy alakúra nyírták. A gyep üdén csillogott. Fölöttük pillangók repkedtek.

– Mondtam az Úrnak, hogy mindent gyorsan megtanulsz majd, osiso-osiso – folytatta a nénje. Ugwu odaadóan bólogatott, pedig már nagyon sokszor hallotta, annyiszor, mint azt, hogy hogyan köszönt rá a szerencse: miközben a nénje a matematika tanszék folyosóján söprögetett a múlt héten, meghallotta, hogy az Úr takarító fiút keres otthonra, és mielőtt még a titkár vagy az irodaszolga mást ajánlott volna, ő rögtön kijelentette, hogy tud valakit.

– Mindent gyorsan megtanulok, néném – szólt Ugwu. A garázsban álló kocsit bámulta, amelynek kék oldalán fémcsík futott körbe, mint egy nyaklánc.

– Ne feledd, ha szólítanak, azt kell mondanod: yes, sah.

– Yes, sah – ismételte Ugwu.

Az üvegajtó előtt álltak. Ugwu visszafogta magát, hogy ne érintse meg a betonfalat, mert érezni szerette volna, mennyire más, mint az otthoni vályogfal, amely halványan még mindig őrzi anyja formáló ujjainak nyomát. Egy pillanatig inkább otthon szeretett volna lenni, anyja kunyhójában, a nádfedél őrizte homályos hűvösben; vagy akár a nénikéje házában, az egyetlen a faluban, amelynek hullámbádogból volt a teteje.

Nénikéje kopogott az üvegen. Ugwu látta az ajtó mögött lógó fehér függönyt. Egy hang kiszólt angolul: – Igen? Gyere be!

Levették a papucsukat, mielőtt beléptek. Ugwu nem látott még ilyen nagy szobát. Félkör alakban barna kanapék álltak, közöttük kis asztalkák, a polcok telezsúfolva könyvekkel, középen nagy asztal, rajta vázában fehér és piros művirág, és még így is túl tágas volt a szoba. Az Úr egy karosszékben ült, trikót és sortot viselt. Lecsúszva hevert a széken, arcát eltakarta a könyv, amit olvasott, megfeledkezve róla, hogy behívta őket.

– Jó napot, sah! Itt van a fiú – szólt Ugwu nénje.

Az Úr fölpillantott. Nagyon sötét volt a bőre, olyan, mint a régi fakéreg, a mellén és a lábán sötétebb szőr csillogott. Levette a szemüvegét. – Milyen fiú?

– A háziszolga, sah.

– Aha, igen, elhoztad a háziszolgát. I kpotago ya. – Az Úr igbo kiejtése simogatta Ugwu fülét. Olyan igbo volt, melyből kiérződött az angol, vagyis az igbót beszélő sokat használja az angolt.

– Dolgos gyerek – bizonygatta a nénje. – Nagyon rendes fiú. Csak mondja meg neki, mit csináljon. Köszönöm, sah.

Az Úr válaszul csak mormogott, ködös és zavart kifejezéssel meredt Ugwura és nénikéjére, mintha jelenlétükkel elvonták volna valami fontos dologról a figyelmét. Ugwu nénje megveregette a fiú vállát, suttogva biztatta, hogy be fog válni, azzal az ajtó felé indult. Miután elment, az Úr visszatette a szemüvegét, és a könyvbe temetkezett, felvette a kényelmes testtartását, és kinyújtóztatta a lábait. Akkor sem nézett föl, mikor lapozott.

Ugwu csak állt az ajtónál, és várt. Besütött a nap az ablakokon, és időnként enyhe szellő lengette a függönyt. Csend volt a szobában, csak a papír zizegett, amikor az Úr lapozott. Ugwu álldogált egy darabig, majd óvatosan a könyvespolc felé araszolt, egyre közelebb, mintha el akarna benne bújni, majd rövidesen leereszkedett a padlóra, és térdei közé szorította gyékényből font táskáját. Felnézett a mennyezetre, amely nagyon magasan volt, és vakítóan fehérlett. Behunyta a szemét, és megpróbálta maga elé idézni a tágas szoba képét, az ismeretlen bútorokkal, de nem sikerült. Kinyitotta ismét a szemét, és uralkodva a csodálkozáson, körbenézett, hogy megbizonyosodjon, mindez valódi-e. Elképzelte, hogy ő is leül a kanapéra, fényesíti majd a csúszós, sima padlót, mossa a géz vékonyságú függönyt.

– Kedu afa gi? Mi a neved? – kérdezte az Úr, megrémítve a fiút.

Ugwu fölállt.

– Hogy hívnak? – kérdezte újra, és egyenesen felült. Teljesen betöltötte a karosszéket, a fején magas hajkorona tornyosult, karja izmos, válla széles; Ugwu idősebb, törékeny emberre számított, s most hirtelen elfogta a szorongás, hogy nem lesz elégedett vele az Úr, aki olyannak látszott, mint aki ereje teljében van, s nem úgy tűnt, mint aki segítségre szorul.

– Ugwu, sah.

– Ugwu. Ugye Obukpából jössz?

– Opiból, sah.

– Tizenkettő és harminc között lehetsz. – Az Úr hunyorgott. – Talán tizenhárom. – Angolul mondta, thirteen.

– Igen, sah.

Az Úr folytatta az olvasást. Ugwu meg csak állt. Az Úr lapozott párat, és fölnézett. – Ngwa, eredj a konyhába; lesz ott valami ennivaló a hűtőben.

– Igen, sah.

Ugwu óvatosan lépegetett a konyhába, mint aki tojáson jár. Mikor meglátta azt a fehér dolgot, amely majdnem akkora volt, mint ő, már tudta, hogy az a hűtő. A nénikéje beszélt róla neki. Hideg éléskamra, úgy magyarázta, nem romlik benne az étel. Kinyitotta, és visszahőkölt az arcába áramló hidegtől. Narancs, kenyér, sör, üdítő, sok becsomagolt valami és dobozok a polcokon különböző magasságban, és legfelül egy csillogó sült csirke, egy comb kivételével teljes egész. Ugwu benyúlt, és megérintette. A hűtőszekrény zajosan lélegzett. Újra megérintette az ujjával, és lenyalta, aztán letépte a megmaradt combot, és enni kezdte, míg már csak a megrágott, leszopogatott csont maradt a kezében. Utána letört egy darab kenyeret, a sarkát, amit izgatottan osztottak el, ha egy rokon meglátogatta őket, és ajándékba vitt nekik. Gyorsan befalta, nehogy az Úr rajtakapja és meggondolja magát. Mikor befejezte, a mosogatóhoz állt, és próbálta visszaidézni, mit mondott a nénje, hogyan nyitják ki, hogy csobogjon a víz, mint egy forrásból, belépett az Úr. Inget és nadrágot vett magára. A bőrszandálból kikandikáló lábujja nőies volt, talán mert olyan tiszta, mint azoknak, akik mindig csak cipőben járnak.

– Mi történik? – kérdezte.

– Sah! – Ugwu a csapra mutatott.

Az Úr odalépett, és megcsavarta a fémcsapot.

– Nézz körül a házban, és tedd le a csomagod a folyosón az első szobába. Sétálni megyek, kiszellőztetem a fejemet, i nugo?

– Yes, sah. – Ugwu nézte őt, ahogy távozik a hátsó ajtón. Nem volt magas. Határozott, erőteljes léptekkel járt, mint Ezegau, a birkózóbajnok Ugwu falujában.

Ugwu elzárta a csapot, kinyitotta, megint elzárta. Ki-be, ki-be, mígnem nevetni kezdett a csobogó víz csodájától és a hasában gyógyítóan pihenő kenyértől és csirkétől. Átment a nappalin a folyosó felé. Mindhárom hálószobában könyvek tornyosultak a polcokon és az asztalokon, a fürdőszobai mosdón és szekrényen, a padlótól a mennyezetig a dolgozószobában, a kamrában régi újságok kupacban a kólás rekeszek és Premier sörös kartonok mellett. Jó néhány nyitott könyv lefordítva hevert, mert az Úr még be sem fejezte az egyiket, sietve máris belekezdett egy másikba. Ugwu betűzgette a könyvcímeket, de a legtöbb túl hosszú, túl bonyolult volt. Nem-parametrikus módszerek, Afrika-tanulmány, A lét nagy láncolata, A normannok hatása Angliában. Lábujjhegyen ment egyik szobából a másikba, mert piszkosnak érezte a lábát, és közben egyre eltökéltebb lett, hogy megnyeri magának az Urat, és maradhat a hús és a hűvös padló házában. A mosdó felfedezésénél tartott, végigsimította a fekete műanyag ülőkét, amikor meghallotta az Úr hangját.

– Hol vagy, jóember? – Angolul szólította, „my good man”.

Ugwu kirohant, át a nappaliba. – Igen, sah.

– Mondd csak a neved újra!

– Ugwu, sah.

– Igen, Ugwu. Figyelj rám, nee anya, tudod te, hogy ez mi? – Az Úr egy fémdobozra mutatott, mindenféle ijesztő gombokkal.

– Nem, sah.

– Lemezjátszós rádió. Új és kiváló. Nem olyan, mint azok az ósdi gramofonok, amiket folyton fel kell húzni. Mindig légy óvatos a közelében, nagyon óvatos. Víznek nem szabad hozzáérnie.

– Igen, sah – mondta Ugwu.

– Teniszezni megyek, utána pedig a tanári klubban leszek. – Az Úr magához vett néhány könyvet az asztalról. – Lehet, hogy későn érek haza. Úgyhogy rendezkedj be, és pihend ki magad.

– Igen, sah.

Miután Ugwu nézte, ahogy az Úr kihajt a kertből, aztán bement a lemezjátszóhoz, és alaposan megnézte, de nem nyúlt hozzá. Majd bejárta a házat, minden részét, megérintette a könyveket és a függönyöket, a bútort és a tányérokat, s amikor besötétedett, felkapcsolta a villanyt, és csodálattal bámulta a mennyezetről lelógó, vakító égőt, amely nem vetett hosszú árnyékot a falakra, mint otthon a pálmaolajmécses. Az anyja mostanság készítheti a vacsorát, mozsárban zúzza a két kézzel markolt törővel az akput. Chioke, a fiatalabbik feleség a három kőből álló tűzhelyen kevergeti a híg levest. A gyerekek már visszaérhettek a patakról, s a kenyérfa alatt civakodnak és kergetik egymást. Anulika talán éppen őket nézi. Most ő a legidősebb gyerek otthon, és a tűzhely körül vacsorához gyülekező gyerekek között ő tesz igazságot, ha a kicsik összevesznek a levesben úszó szárított haldarabkákon. Megvárja, míg elfogy az akpu, és igazságosan elosztja a halat, hogy mindenkinek jusson, a legnagyobb az övé, ahogy Ugwué volt eddig.

Kinyitotta a hűtőszekrényt, és evett egy darab csirkét kenyérrel, sietve tömte a szájába, hevesen dobogó szívvel, mintha rohant volna; majd letépett még a húsból, és kiszedte a szárnyakat. A sortja zsebébe rejtette a húsdarabokat, aztán a hálószobába ment. Addig őrzi majd a húst, amíg eljön a nénje, őt kéri meg, vigye el Anulikának. Lehet, hogy megkéri, adjon Nnesinachinak is. Akkor talán észreveszi végre Nnesinachi. Sosem volt biztos abban, hogy milyen rokonság fűzi őt a lányhoz, de annyi biztos, hogy egy umunnába tartoznak, tehát nem lehet a felesége. De azért szerette volna, ha az anyja nem nevezi a lányt a húgának, és nem mondja: „Vidd át ezt a pálmaolajat Mama Nnesinachinak, és ha nincs otthon, add a húgodnak.”

Nnesinachi mindig határozatlanul beszélt vele, nem nézett rá, mintha a jelenléte egyáltalán nem jelentett volna semmit. Néha Chiejina néven szólította, ami az öccse neve volt, pedig Ugwu cseppet sem hasonlított rá, és amikor tiltakozott, hogy „az nem én vagyok”, a lány azt válaszolta: „Bocsáss meg, Ugwu testvér”, tartózkodóan, jelezve, hogy nem kíván tovább társalogni. De Ugwu szerette, ha átküldték hozzájuk. Ha szerencséje volt, ott találta Nnesinachit, amint a tüzet szította, vagy anyja levesébe metélte az ugulevelet, vagy kint ült a szabadban, és vigyázott a testvéreire, s a ruhája kissé lejjebb csúszott elöl, hogy Ugwu megpillanthatta a mellét. Amióta kezdtek dudorodni, a hegyes melle nagyon izgatta Ugwut, hogy vajon a tapintásuk lágy-e vagy kemény, mint az ubefa éretlen gyümölcse. Szerette volna, ha Anulika nem lenne olyan deszkamellű – nem értette, miért nem kezd el fejlődni, mert a két lány egyidős volt –, és megtapogatta volna. Persze Anulika félrelökné a kezét, talán egy pofont is adna, de Ugwu ügyes lenne, megfogná és futás – akkor lenne elképzelése arról, mire számíthat, amikor végre megérinti Nnesinachit.

Aggódott, hogy sosem érintheti meg, mert a bácsikája elhívta, hogy menjen Kanóba, és tanuljon szakmát. Év végén északra megy, amikor a legkisebb öccse, aki még karon ülő, járni kezd. Ugwu szeretett volna olyan elégedett és hálás lenni, mint a család többi tagja. Az ember északon megcsinálhatta a szerencséjét; hallott olyanokról, akik elmentek oda kereskedni, és amikor hazajöttek, lerombolták a kunyhójukat, és házat építtettek hullámbádog tetővel. Attól is félt, hogy az egyik olyan hordóhasú északi kereskedő szemet vet Nnesinachira, és utána már azt hallhatja, hogy küldi a pálmabort a lány apjának, és akkor sosem érintheti meg azokat a melleket. Mindig azokat a melleket képzelte maga elé azon a sok éjszakán, amikor magához nyúlt, eleinte lassan, majd egyre gyorsabban, míg elfojtott nyögés nem következett. Először az arcára gondolt, a telt arcára és elefántcsontfehér fogaira, aztán elképzelte a lány karját, amint öleli őt, s a teste hozzátapad. Végül következtek a mellek, néha keménynek képzelte, hogy harapdálni kívánta, máskor oly puhán lágynak, hogy az érintésüktől is tartott, nehogy fájdalmat okozzon vele.

Egy pillanatig fontolgatta, hogy maga elé képzelje ma este is. De lemondott róla. Az Úr házában töltött első éjszakán nem, ezen az ágyon nem, amely nem hasonlított az ő kézzel szőtt gyékényére. Kezével megnyomta a rugózó puha matracot. Megvizsgálta a több rétegű szövetet rajta, és nem tudta, hogy ezen kell-e aludni, vagy vegye le és tegye félre lefekvés előtt. Végül fölmászott rá, végigfeküdt a takarón, aztán szorosan összegömbölyödött.

Azt álmodta, hogy az Úr szólítja – Ugwu, jóember! –, és mikor felébredt, az Úr ott állt az ajtóban, és őt nézte. Talán nem is volt álom. Lemászott az ágyról, és zavartan az ablakok felé pillantott, a behúzott függönyökkel. Késő lehet már? Megcsalta a puha ágy, és túl sokáig aludt? Általában első kakasszóra ébredt.

– Jó reggelt, sah!

– Nagyon erős sültcsirkeszag van itt.

– Bocsánat, sah.

– Hol az a csirke?

Ugwu a nadrágzsebében kotorászott, végül elővette a csirkedarabokat.

– Nálatok alvás közben is esznek a népek? – kérdezte az Úr. Valami női kabátféleség volt rajta, és szórakozottan pödörgette a derekán megkötött kötelet.

– Sah?

– Az ágyban akartad megenni a csirkét?

– Nem, sah.

– Az étel az ebédlőbe és a konyhába való.

– Igen, sah.

– Ma ki kell takarítanod a konyhát és a fürdőszobát.

– Yes, sah.

Az Úr sarkon fordult, és kiment. Ugwu remegve állt a szoba közepén, kinyújtott kezében még mindig ott tartotta a csirkedarabokat. Azt kívánta, bárcsak ne kéne elmennie a nappali előtt, hogy a konyhába jusson. Végül újra zsebre vágta a csirkét, nagy levegőt vett, és nekiindult. Az Úr az ebédlőben ült az asztalnál, előtte egy csésze tea volt egy kupac könyv tetején.

– Tudod te, valójában kik ölték meg Lumumbát? – szólt az Úr, és fölnézett az újságból. – Az amerikaiak meg a belgák. Katangának semmi köze hozzá.

– Igen, sah – válaszolta Ugwu. Szerette volna, ha az Úr tovább beszél, mert szívesen hallgatta zengő hangját, az igbo nyelvű mondatokba dallamosan kevert angol szavakat.

– A háziszolgám vagy – mondta az Úr. – Ha megparancsolom, hogy menj ki az utcára, botozz meg egy járókelő asszonyt, és véres sebet ütsz a lábán, ki a felelős a sebért, te vagy én?

Ugwu az Úrra bámult, ingatta a fejét, találgatta, hogy milyen kerülővel akar a csirkére visszautalni.

– Lumumba Kongó miniszterelnöke volt. Tudod, merre van Kongó? – kérdezte az Úr.

– Nem, sah.

Az Úr fölpattant, és a dolgozószobába sietett. Ugwu szemhéja remegett a döbbent félelemtől. Vajon haza fogja küldeni, mert nem beszél jól angolul, éjszaka a zsebében tartja a csirkét, és nem ismeri azokat az idegen neveket, amelyeket említett? Az Úr egy széles papírral jött vissza, kiterítette az ebédlőasztalra, melyről félrelökdöste a könyveket és újságokat. A tollával mutogatott.

– Ez itt a mi világunk, bár akik rajzolták, a maguk országát a miénk fölött ábrázolták. De nincs fönt és lent, érted?

Felemelte a papírt, meghajlította, hogy a két széle összeért, és középen egy üreg lett.

– A világ gömbölyű, amelynek nincs vége. Nee anya, ez itt mind víz, ezek tengerek és óceánok, itt van Európa, ez itt a mi földrészünk, Afrika, és a közepén van Kongó. Fölötte itt van Nigéria, és ez itt Nsukka, délkeleten, mi pedig itt vagyunk. – Megkopogtatta a térképet a tollal.

– Igen, uram.

– Jártál iskolába?

– Két évig általánosba, sah. De mindent gyorsan megtanulok.

– Két általános? Mikor volt?

– Több éve már, sah. De mindent gyorsan megjegyzek!

– Miért hagytad ott az iskolát?

– Apámnak rossz termése volt.

Az Úr lassan bólintott. – Az apád miért nem kért valakitől kölcsön az iskolára?

– Sah?

– Apádnak kölcsön kellett volna kérnie! – Az Úr felcsattant, aztán angolul folytatta: –A tanulás az elsődleges! Hogyan tudunk szembeszállni a kizsákmányolással, ha nincs eszközünk, amivel megértjük?

– Igen, sah! – bólogatott Ugwu hevesen. Eltökélt volt, hogy a lehető leglelkesebbnek tűnjön, mert az Úr szemében valami vad fénnyel kezdett villogni.

– Beiratlak a személyzeti általános iskolába – közölte az Úr, miközben még mindig a papírt ütögette a tollal.

Ugwunak azt mondta a nénikéje, hogy ha jól dolgozik, pár év elteltével a gazdája kereskedelmi iskolába küldi majd, ahol gépelni és gyorsírni tanulhat. Említette a személyzeti általános iskolát is, de ott csak a tanárok gyerekei tanulnak, akik kék egyenruhát viselnek és fehér zoknit, amit olyan bonyolultan hajtogattak vissza egy csomó fűzőszalaggal, hogy az ember azon csodálkozik, miért kell ennyi időt vesztegetni egy zoknira.

– Igen, sah. Köszönöm, sah.

– Gondolom, te leszel a legöregebb az osztályban, mert a korod ellenére harmadikba mész – mondta az Úr. – És csak egyetlen módja van, hogy méltányoljanak téged, ha te vagy a legjobb. Értesz engem?

– Igen, sah.

– Ülj le, jóember.

Ugwu az Úrtól legtávolabbi székre telepedett, zavarába szorosan összezárt lábakkal. Inkább állt volna.

– Két válasz lesz arra, amit a mi földünkről tanítanak majd: az igazi és az, amit az iskolában kapsz, s amivel a vizsgán átmész. Sokat kell olvasnod, és tanuld meg mindkét választ. Adok neked könyveket, kiváló könyveket. – Az Úr elhallgatott, és kortyolt a teából. – Azt tanítják majd, hogy egy fehér ember, Mungo Park fedezte fel a Niger folyót. Ez ostobaság. A mi népünk már akkor rég a Nigerben halászott, amikor Mungo Park nagyapja született. De a vizsgán azt fogod felelni, hogy Mungo Park fedezte fel.

– Igen, uram. – Ugwu azt kívánta, hogy az a Mungo Park nevű ember bárcsak ne bántotta volna meg a gazdáját ennyire.

– Nem tudsz valami mást is mondani?

– Sah?

– Énekelj egy dalt!

– Sah?

– Énekelj egy dalt! Milyen dalt tudsz? Énekelj! – Az Úr levette a szemüvegét. Szemöldökét komoran összehúzta. Ugwu belekezdett egy régi dalba, amit apja földjén tanult. Szíve hevesen vert. – Nzogbo nzogbu enyimba, enyi...

Kezdetben halkan énekelt, de az Úr a tollal az asztalra koppintott, és rászólt: – Hangosabban! –, úgyhogy lassan felemelte a hangját, de az Úr tovább biztatta: – Hangosabban! –, így végül már kiabálva dalolt. Mikor már többször is elénekelte, a gazdája azt mondta, hagyja abba. – Jól van, jól van – mondta. – Tudsz teát főzni?

– Nem, sah. De gyorsan megtanulom – mondta Ugwu. Az ének felszabadított benne valamit, könnyű lett a légzése, a szíve sem vert hevesen. Bebizonyult, hogy az Úr bolond.

– Többnyire a tanári klubban eszem. Úgy vélem, több ennivalót kell majd hazahoznom, most, hogy itt vagy.

– Sah, én tudok főzni.

– Te főzöl?

Ugwu bólintott. Sokszor töltötte az estét anyja mellett, és figyelte, hogyan főz. Ugwu gyújtotta meg neki a tüzet, vagy legyezte a parazsat, ha lankadt. Hámozta és apróra törte a kasszavát vagy jamszgumókat, kifújta a pelyvát a rizsből, kiszedte a zsizsiket a babból, hagymát tisztított, borsot tört. Gyakran, amikor anyját a köhögés gyötörte, azt kívánta, bárcsak ő főzhetne Anulika helyett. Ezt sosem merte elmondani senkinek, még Anulikának sem; mert már meg is jegyezte, hogy túl sokat téblábol a főző asszonyok között, és ha így folytatja tovább, lehet, hogy nem nő ki majd a szakálla.

– Helyes, akkor főzhetsz magadra – jelentette ki az Úr. – Írj egy listát, mire van szükséged.

– Igen, sah.

– Ugye még nem ismered az utat, hogyan kell a piacra menni? Majd megkérem Jomót, mutassa meg neked.

– Jomo, sah?

– Jomo végez mindent a ház körül. Hetente háromszor jön. Mulatságos ember, láttam, amikor a krotonfához beszélt. – Az Úr elhallgatott. – Egyébként holnap jön.

Később Ugwu összeírta az ennivalóhoz szükséges dolgokat, és odaadta az Urának.

Az Úr egy ideig nézegette a listát. – Különleges összeállítás – mondta angolul. – Gondolom, az iskolában megtanítják, hogy több magánhangzót használj.

Ugwunak nem tetszett az Úr vidám arckifejezése.

– Fa is kell, sah.

– Fa?

– A könyveknek, uram. Hogy elrakhassam őket.

– Ó, igen, polcok! Gondolom, el tudunk helyezni néhány polcot valahol, talán kint a folyosón. Majd beszélek valakivel a műhelyben.

– Igen, sah.

– Odenigbo. Hívj Odenigbónak.

Ugwu hitetlenkedve meredt rá. – Sah?

– A nevem nem Sah. Szólíts Odenigbónak.

– Igen, sah.

– Mindig is Odenigbo marad a nevem. A sah az esetleges. Holnap lehetsz te az úr.

– Igen, sah… Odenigbo.

Ugwu valójában jobban szerette a sah szót, mert ez határozott erőt rejtett, s amikor néhány nappal később két munkás érkezett a műhelyből, hogy polcokat állítson fel a folyosón, közölte velük, hogy várniuk kell, amíg a Sah hazatér; ő nem tudta ráírni a nevét nyomtatott betűkkel az átvételi papírosra. Büszkén ejtette ki: sah.

– Na, ez is egy falusi háziszolga – jegyezte meg az egyik munkás lemondóan, s erre Ugwu a szemébe nézett, magában egy átkot mormolt, kínzó hasmenés jöjjön rá és minden utódjára élete végéig. Miközben rendezgette a polcokon az Úr könyveit, megfogadta, hogy nem beszél magában, és megtanulja, hogyan kell aláírni egy nyomtatványt.

Az elkövetkező hetekben megvizsgálta a ház minden zugát, fölfedezte a kesufa ágai közé rejtett kaptárt, hogy a pillangók akkor gyülekeznek az előkertben, amikor a nap a legjobban tűz, és igyekezett gondosan megjegyezni az Úr napirendjét. Reggelente a kézbesítő bedobta a kapunál az újságokat, a Daily Timest és a Renaissance-t, ő bevitte és összehajtva az asztalra tette az Úr teája és a kenyér mellé. Amíg az Úr reggelizett, lemosta az Opelt, s amikor hazajött munkából, és délutáni pihenőre ment, újra megtisztította, mielőtt elindult a teniszpályára. Ugwu csendben közlekedett, amikor az Úr órákra visszavonult a dolgozószobájába. Amikor az Úr hangosan gondolkodva járkált a folyosón, mindig készenlétben tartotta a forró vizet a teához. Naponta felsúrolta a padlót. Addig törölgette a redőnyt, amíg nem csillogott a délutáni napfényben, de megtisztította a fürdőkád apró repedéseit is, kifényesítette az edénykéket, melyekben a koladiót kínálta az Úr vendégeinek. Minden nap legalább két látogató érkezett, a nappaliból fuvolához hasonlító halk zene szólt a lemezjátszós rádióból, annyira halkan, hogy Ugwu a konyhában is tisztán hallhatta a társalgást, nevetgélést, a poharak koccanását, vagy a folyosón, ahol az Úr ruháját vasalta.

Még többet akart tenni, mindenáron igyekezett megfelelni, hogy az Úr megtartsa őt, úgyhogy egy reggelen az Úr zokniját is kivasalta. Nem mintha gyűrött lett volna a fekete bordázott zokni, de Ugwu úgy vélte, még jobban mutat majd kisimítva. Sistergett a forró vasaló, és amikor fölemelte, azt látta, hogy a zokni fele ráragadt a vasalótalpra. Megdermedt. Az Úr az ebédlőasztalnál ült, mindjárt befejezi a reggelit, és bármelyik percben jön, hogy felhúzza a zoknit és a cipőt, fölkapja az irattartóit a polcról, és munkába siessen. Ugwu a szék alá akarta rejteni a zoknit, és a fiókhoz szaladni egy másikért, de a lába nem mozdult. Csak állt a megégett zoknival, és tudta, az Úr így fog rátalálni.

– Kivasaltad a zoknimat, igaz? – kérdezte az Úr. – Te ostoba tudatlan ember. – Stupid ignoramus-nak mondta, amely dallamosan hangzott a szájából.

– Bocsánat, sah! Bocsánat, sah!

– Mondtam, hogy ne nevezz úrnak! – Ezzel az Úr fölkapott egy iratköteget a polcról. – Elkésem.

– Sah, hozzak egy másikat? – kérdezte Ugwu. De az Úr már fel is húzta a cipőjét, zokni nélkül, és kisietett. Ugwu hallotta az autó becsapódó ajtaját, majd ahogy elhajt. Mellére ólomsúly nehezedett; nem is tudta, minek vasalta meg a zoknit, miért nem maradt csak a szafári öltönynél. A gonosz szellemek, miattuk volt. Azok vették rá. Végül is mindenütt ott leselkednek. Valahányszor beteg lett, és belázasodott, vagy amikor leesett a fáról, az anyja bedörzsölte a testét okwumával, miközben azt mormogta: – Legyűrjük őket, nem fognak győzni.

Kiment az előkertbe, a kövekkel szegélyzett, gondosan nyírt gyepre. A gonosz szellemek nem győzhetik le. Nem hagyja magát legyűrni. Egy kerek kopár folt helyezkedett el a gyep közepén, mint egy sziget a zöld tengerben, ahol egy satnya pálmafa nőtt. Ugwu nem látott még ilyen fajta alacsony pálmát, ilyen szabályos lombozatot. Nem tűnt elég erősnek, hogy gyümölcsöt teremjen, nem hozott hasznot, mint itt a legtöbb növény. Ugwu fölkapott egy követ, és messzire hajította. Mennyi kihasználatlan tér. Falujában az emberek a legkisebb földdarabot is megművelték az otthonuk körül, és hasznos növényeket és zöldséget ültettek. Nagyanyja nem termesztett arigbét, a kedvenc zöldségét, mert vadon is nőtt mindenfelé. Azt szokta mondani, az arigbe meglágyítja a férfiak szívét. Ő volt a középső feleség a három közül, és nem élvezte sem az első, sem a legfiatalabb asszonynak kijáró előnyöket, ezért ha kérni akart valamit a férjétől – ezt mesélte Ugwunak –, fűszeres jamszkását főzött neki, arigbével. Ez mindig bevált. Lehet, hogy ez a gazdájánál is hatni fog.

Ugwu körbejárt, és arigbét keresett. Benézett a rózsaszínű virágok közé, megnézte a kesufa alatt, melynek ágára a likacsos méhkaptárt helyezték, a citromfánál, melynek törzsén fekete katonahangyák meneteltek föl-le, és a papajafánál is, melynek megérett körtéibe madarak vájtak nagy lyukakat. De a földet megtisztították a növényektől; Jomo gyomirtása alapos és mindenre kiterjedő volt, és ami nem kellett, az nem maradhatott.

Mikor először találkoztak, Ugwu köszöntötte Jomót, de Jomo csak bólintott, és dolgozott tovább, egy szót sem szólt. Alacsony termetű, szívós, aszott bőrű férfi volt, és Ugwu úgy vélte, sokkal inkább ő szorulna vízre, mint a növények, melyeket a bádogkannából locsolgatott. Azután Jomo fölnézett rá. – Afa m bu Jomo – jelentette ki, mintha Ugwu nem tudta volna a nevét. – Van, aki Kenyattának hív, a nagy kenyai vezér után. Vadász vagyok.

Ugwu nem tudta, mit mondjon, Jomo egyenesen az arcába nézett, mintha valami jelentős dolgot várna tőle is.

– Milyen állatra vadászol? – kérdezte a fiú. Jomo felderült, mintha éppen efféle kérdésre várt volna, és mesélni kezdett a vadászatairól. Ugwu letelepedett a hátsó ajtóhoz vezető lépcsőre, és hallgatta. Az első pillanattól fogva nem hitte el Jomo történeteit – hogy puszta kézzel legyőzte a leopárdot, egyetlen lövéssel elejtett két galléros páviánt –, de szerette a történeteit, emiatt az Úr ruháit azokon a napokon mosta, amikor Jomo a házban volt, s ilyenkor kiülhetett hallgatni őt, miközben Jomo dolgozott.

A férfi lassan és megfontoltan mozgott. Ahogy gereblyézett, locsolt vagy ültetett, mintha valami ünnepélyes bölcsesség töltötte volna meg. Sövénynyírás közben fölnézett, és megszólalt: – Az jó hús – mondta, és a kecskebőr tarisznyájához ballagott, mely a kerékpárja csomagtartójához volt erősítve, és előhúzta a parittyáját. Egyszer csak lelőtt egy kaviccsal egy bozótgalambot a kesudiófáról, levelekbe göngyölte, és a táskába csúsztatta.

– Ne menj a táska közelébe, ha nem vagyok itt – figyelmeztette Ugwut. – Könnyen lehet, hogy egy emberfejet találsz benne.

Ugwu nevetett, de most nem kételkedett egészen Jomó szavaiban. Bárcsak ma is jönne dolgozni. Jomo lenne a legbiztosabb személy, aki tudhat az arigbéről – tőle kérhetne tanácsot, mivel engesztelhetné ki az Urat.

Kisétált az udvarról az útra, megvizsgálta az út szélét, míg végül megpillantotta a fodros leveleket egy süvítő fenyő gyökerei mellett. Eddig még egyszer sem érezte az arigbe csípős aromáját azokban az ételekben, amiket az Úr a tanári klubból hazahozott; pörköltet főz belőle, és egy kis rizzsel kínálja majd az Úrnak, utána szót emelhet. Kérem, ne küldjön haza, sah. Ledolgozom az elégett zokni árát. Megdolgozom érte, veszek helyette másikat. Nem tudta pontosan, hogyan is kereshet pénzt a zoknira, de eltervezte, hogy bárhogyan is, elmondja a gazdájának.

Ha az arigbe meglágyítja az Úr szívét, talán ültetni fog belőle más zöldségekkel együtt a hátsó kertben. Megmondja az Úrnak, hogy a kerttel elfoglalja magát, míg az iskola kezdődik, mert a tanári iskola igazgatónője közölte Odenigbóval, hogy év közben nem veheti föl Ugwut. De lehet, hogy túl sokat akar. Minek gondolkodni a kertről, ha az Úr úgyis kiadja az útját, mert nem bocsátja meg a zoknit. Egyenesen a konyhába sietett, az asztalra fektette az arigbét, és kimért egy adag rizst. Órákkal később hirtelen összerándult a gyomra, amikor meghallotta az Úr kocsiját, a motor zúgását, a kavics csikorgását, mielőtt beállt a garázsba. Állt a tűzhely mellett, kavarta a pörköltet, s úgy szorította az edény fülét, ahogy a görcs a gyomrát. Talán esélye sem lesz arra, hogy megkínálja az Urát az étellel, mert azonnal elküldi? Mit mond majd otthon?

– Jó napot, sah… Odenigbo – mondta, mielőtt az Úr beért volna a házba.

– Jól van, jól van – válaszolta. Egyik kezével könyveket szorított a melléhez, a másikkal a táskáját tartotta. Ugwu odaszaladt, hogy elvegye a könyveket.

– Sah, kér enni? – kérdezte angolul.

– Mit egyek?

Ugwu gyomra még jobban összeszorult. Félt, hogy elterül, amikor előrehajolt, hogy az ebédlőasztalra tegye a könyveket. – Pörköltet, sah.

– Pörköltet?

– Igen, sah. Nagyon finom pörkölt, sah.

– Akkor megkóstolom.

– Igen, sah.

– Hívj Odenigbónak! – mordult rá az Úr, majd elment zuhanyozni.

Ugwu kitálalta az ételt, megállt a konyhaajtóban, és figyelte, ahogy az Úr bekap egy falatnyi rizst és pörköltet, majd még egyet, aztán odaszólt: – Ez kitűnő, jóember.

Ugwu előperdült az ajtó mögül. – Sah! Ültethetnék zöldséget egy kis kertbe. Akkor főzhetnék máskor is ilyen pörköltet.

– Kertet? – Az Úr befejezte az evést, ivott egy kis vizet, és fellapozta az újságját. – Nem, nem, nem. Az ott kint Jomo birodalma, ez itt bent a tiéd. Munkamegosztás, jóember. Ha kell nekünk zöldség, megkérjük Jomót, hogy legyen gondja rá.

Ugwu gyönyörködve hallgatta az angolt: division of labour, my good man, munkamegosztás, jóember.

– Igen, uram – mondta, pedig ő már kigondolta, hogy melyik terület lesz a legjobb zöldségeskertnek: a szolgák hajléka mellett, ahol sohasem jár az Úr. Nem bízhatja a veteményest Jomóra, ő maga fogja gondozni, amikor az Úr távol lesz, és így az arigbe, az ő megbocsátást hozó növénye sosem fogy majd ki. Csak késő délután fogta föl, hogy az Úr megfeledkezett az égett zokniról, jóval azelőtt, hogy hazatért.

Ugwu más dolgokat is fölfedezett. Ő nem egy szokásos háziszolga; a szomszéd dr. Okeke szolgája nem ágyban aludt, bent a házban, hanem a konyha padlóján. Az utca végén lakó másik szolga, akivel Ugwu a piacra járt, nem dönthette el, hogy mit főzzön, azt kellett készítenie, amit parancsoltak neki. Egyiknek sem volt olyan ura vagy asszonya, aki könyvet adott volna nekik, mondván: – Ez remek, ez igazán kiváló.

Ugwu a könyvekben olvasott mondatok nagy részét nem értette, mégis tüntetően olvasott. És nem értette egészen azt sem, amiről az Úr és a barátai beszélgettek, de kihallgatta őket, és azt hallotta, hogy a világnak többet kellett volna tennie a fekete emberekért, akiket Sharpeville-ben megöltek, és hogy az Oroszországban lelőtt kémrepülőgép az amerikaiak hasznára volt, és hogy De Gaulle nagyon ügyetlenül kezelte Algériát, az Egyesült Nemzetek sosem fogják eltávolítani Csombét Katangából. Az Úr időnként fölállt, megemelte a poharát és a hangját: – A bátor fekete amerikaira, aki a Mississippi Egyetemre jár! Ceylonra és az első női miniszterelnökre! Kubára, hogy megveri az amerikaiakat a saját játszmájukban! – és Ugwu gyönyörködve hallgatta a sörös üvegek koccanását poharakkal, pohár koccanását pohárral, üveg koccanását üveggel.

Hétvégeken több vendég is érkezett, és amikor Ugwu bement, hogy felszolgálja az italokat, az Úr néha bemutatta őt nekik, természetesen angolul. – Ugwu segít nekem a ház körül. Nagyon jóeszű gyerek. – Ugwu szótlanul bontogatta tovább a sörös és kólás üvegeket, de közben a büszkeség forró hulláma öntötte el a lába ujjától a feje búbjáig. Különösen az tetszett neki, amikor az Úr külföldieknek mutatta be őt, mint amilyen Mr. Johnson, aki a Karib-szigetekről jött és hebegve beszélt, vagy Lehman professzor, az orrhangú fehér ember Amerikából, akinek friss levélhez hasonló átható, zöld szeme volt. Mikor először meglátta, Ugwu kissé megrémült tőle, mert mindig úgy képzelte, hogy csak a gonosz szellemeknek van levél-zöld szemük.

Hamar megismerte a rendszeres látogatókat, és bevitte nekik az italukat, még mielőtt az Úr szólt volna. Ott volt dr. Patel, az indiai, aki Golden Guinea sört ivott kólával keverve. A gazda dokinak szólította. Amikor Ugwu bevitte a koladiót, az Úr ezt mondta: – Doki, tudod, ez a koladió nem ért angolul – és azután áldást mondott a koladióra, igbo nyelven. Dr. Patel mindig nevetett, nagy élvezettel, hátravetette magát a kanapén, fölvetette rövid lábait, mintha egy tréfa lenne, amit most hall először. Mikor az Úr feltörte a koladiót, és körbeadta a tálcán, dr. Patel mindig kivett egy darabot, és az ingzsebébe tette; Ugwu sosem látta, hogy evett volna belőle.

Aztán ott volt a magas, szikár Ezeka professzor, olyan rekedtes hanggal, mintha suttogni tudna csak. Mindig felvette a poharát, és a fény felé tartotta, hogy meggyőződjék, Ugwu alaposan elmosta-e. Néha hozta magával az üveg ginjét. Máskor teát kért, és megvizsgálta a cukortartót meg a tejesedényt is, és így motyogott: – A baktériumok rendkívüli dolgokra képesek.

Azután ott volt Okeoma, aki a leggyakoribb vendég volt, és a legtovább maradt. Ő látszott a legfiatalabbnak a vendégek közül, mindig sortot viselt, bozontos haját egyik oldalra fésülte, és magasabbra tornyosult még az Úr hajánál is. De az övé érdes és gubancos volt, szemben az Úr hajával, mintha nem szeretett volna fésülködni. Okeoma Fantát ivott. Néha hangosan fölolvasta a verseit este, kezében a papírköteg, és Ugwu a konyhaajtóból figyelte, hogy minden vendég szeme rátapad, arcuk mozdulatlan, mintha lélegezni sem mernének. Utána az Úr tapsolt, és erős hangján kijelentette: – Ő a mi nemzedékünk hangja! –, és mindenki tapsolt addig, amíg Okeoma felcsattant: – Elég már!

És ott volt Miss Adebayo, aki konyakot ivott, mint az Úr, és nem hasonlított semmiben sem egy egyetemi tanárhoz, ahogy Ugwu elképzelte. A nénikéje mesélt neki az egyetemi hölgyekről. Ő tudhatta is, mert nappal a természettudományi karon takarított, esténként pedig a tanári klubban volt felszolgáló; néha pedig fizettek neki az előadók, hogy takarítson nekik otthon is. Ő azt mesélte, hogy az egyetem nőtanárai a polcukon bekeretezett képeket tartottak az Ibadanban, Angliában vagy Amerikában töltött diákéveikből. Reggelire félig főtt tojást ettek, amelyben a sárgája táncolt, egyenes szálú szoros parókát viseltek, maxi-ruhában jártak, mely bokáig ér. Mesélt egy párról, akik egy szép Peugeot 404-esből szálltak ki a tanárklub partijára, a férfi elegáns krémszínű öltönyben, a nő zöldben. Mindenki feléjük fordult, ahogy kéz a kézben besétáltak, és ekkor a szél lesodorta a nő fejéről a parókát. Kopasz volt alatta. Forró fésűkkel egyenesítgették a hajukat, azt mesélte a nénje, mert úgy akartak kinézni, mint a fehérek, de a fésű elégette a hajukat.

Ugwu maga elé képzelte a kopasz asszonyt: gyönyörű, kiálló orral, nem azzal az ellapított, ülő orral, amit lát az ember. Elképzelte a szótlanságát, finomságát, egy olyan asszonyt, akinek a tüsszentése, nevetése és beszéde olyan lágy, mint a csirke bőréhez lapuló pihetollazat. De a nők, akik az Urához jártak, azok, akiket Ugwu a szupermarketben látott vagy az utcán, mások voltak. Legtöbbjük hordott parókát (néhányan befonták vagy színes szalaggal díszítették), de egyik sem volt törékeny nádszál. Hangosak is voltak. A leghangosabb pedig Miss Adebayo. Ő nem igbo volt; Ugwu a nevéből meg tudta állapítani, de összefutott vele és a szolgálólányával a piacon, és hallhatta is, hogy mindketten hadaró, érthetetlen jorubát beszélnek. Adebayo szólt neki, hogy várja meg, és elviszi az egyetemre, de Ugwu megköszönte, és azt mondta, neki még rengeteget kell vásárolnia, és majd taxit hív, holott már végzett a bevásárlással. Nem akart beülni a kocsijába, mert nem szerette a hangját, amivel túlkiabálta az Urát a nappaliban, csak provokált és vitatkozott. Ugwunak gyakran el kellett fojtania a vágyat, hogy a konyhaajtó mögül ne kiáltson az asszonyra, hallgasson el, különösen, amikor az Urat szofistának nevezte.

Azt nem tudta, a szofista szó mit jelent, de nem tetszett neki, hogy az Urat annak hívta. Az sem tetszett Ugwunak, ahogy az Úrra nézett. Mikor másvalaki beszélt, és Adebayónak arra kellett volna figyelnie, még akkor is az Urat bámulta. Egy szombat éjjel Okeoma elejtett egy poharat, és Ugwu bement, hogy felsöpörje a padlón heverő szilánkokat. Ugwu lassan végezte a munkát. Így tisztábban hallhatta a beszélgetést, és jobban kivette, mit mond Ezeka professzor. Őt alig lehetett hallani a konyhából.

– Jelentősebb választ kellene adnia pán-afrikai szövetségünknek mindarra, ami Amerika déli államaiban történik – mondta Ezeka professzor.

Az Úr közbevágott: – Tudod, hogy a pán-afrikai eszme alapvetően európai találmány.

– Nem ez a lényeg – szólt Ezeka professzor, és a fejét csóválta a maga felsőbbséges módján

– Lehet, hogy európai gondolat – szólt közbe Miss Adebayo –, de távlatokból nézve valamennyien egy faj vagyunk.

– Milyen távlatból? – kérdezte az Úr. – A fehér ember távlatából! Nem veszed észre, hogy nem vagyunk teljesen egyformák, csak a fehérek szemében? – Az Úr könnyen emelte föl a hangját, Ugwu tudta már, és a harmadik konyakkal a kezében már hadonászik is hozzá a pohárral, előreszúszik a széken, míg a karosszék szélére kerül. Késő éjjel, amikor az Úr ágyban volt, Ugwu beleült abba a székbe, és beleélte magát, hogy folyékonyan beszél angolul, az elképzelt vendégekhez, akik feszülten figyelnek rá, s olyan szavakat használ, mint dekolonializál és pán-afrikai, olyanná változtatva a hangját, mint a gazdáé, és csúszik egyre előrébb és előrébb a széken, míg már az ülés széléhez ér.

– Természetesen mind egyformák vagyunk, valamennyiünknek közös a fehér elnyomója – mondta szárazon Miss Adebayo. – A pán-afrikanizmus egyszerűen a legésszerűbb válasz erre.

– Persze, persze, de szerintem az afrikai ember egyetlen hiteles identitása a törzsi hovatartozás – válaszolta az Úr. – Nigériai vagyok, mert a fehérek létrehozták Nigériát, és ezt az identitást adták. Fekete vagyok, mert a fehérek megalkották a fekete ember fogalmát, méghozzá annyira másnak, mint a fehéret, amennyire csak lehetett. De mielőtt a fehér ember idejött, én igbo voltam.

Ezeka professzor prüszkölt, és megcsóválta a fejét, keresztbe vetette vékony lábait. – Csak a fehér ember miatt tudatosult benned az igbo mivoltod. A pán-igbo gondolat is a fehérek uralmával szemben vetődött fel. Lásd be, hogy a törzs mai fogalma éppúgy gyarmati termék, mint a nemzet vagy a faj. – Ezeka megcserélte keresztbe vetett lábát.

– A pán-igbo gondolat jóval a fehérek előtt létezett – kiabálta az Úr. – Menj a faludba, és kérdezd meg a véneket a történelmedről.

– Az a baj, hogy Odenigbo reménytelen törzsi szemléletű, el kell hallgattatnunk – mondta Miss Adebayo.

Ezután olyat tett, amin Ugwu megütközött: a nő nevetve felugrott, odament a Odenigbóhoz, és ujjaival összeszorította a férfi ajkait. Úgy tűnt, sokáig állt ott, s a keze az Úr száján maradt. Ugwu elképzelte, hogy a konyakkal keveredett nyál a kezére tapad. Ugwu felegyenesedett az összeszedett üvegszilánkokkal, és mozdulatlan maradt. Szerette volna, ha az Úr nem ül ott tovább, és nem rázza a fejét, mintha az egész helyzet olyan tréfás lenne.

Ettől kezdve Miss Adebayo fenyegetést jelentett Ugwu számára. Egyre inkább egy gyümölcsevő denevérre emlékeztetett, megnyúlt arcával, zavaros tekintetével és színes kartonruhájában, amely úgy lebegett a testén, mint valami szárnyak. Ugwu mindig neki szolgálta fel az italt utoljára, ha Miss Adebayónak kellett ajtót nyitnia, túl sokáig törölgette szárazra a kezét a konyharuhával. Amiatt aggódott, hogy az Úr elveszi feleségül, és a nő magával hozza a jorubát beszélő szolgálólányt a házba, tönkretenné az ő veteményeskertjét, és megmondaná, mit főzhet és mit nem. Egészen addig, amíg egyszer meghallotta az Úr és Okeoma beszélgetését.

– Nem úgy tűnik, mintha haza akarna menni ma éjjel – jegyezte meg Okeoma. – Nwoke m, biztos vagy benne, hogy nincsenek terveid vele?

– Ne beszélj ostobaságot.

– Ha így lenne, Londonban senki sem tudná meg.

– Figyelj, figyelj…

– Tudom, hogy téged nem érdekel úgy, de engem mégis izgat, hogy mit lát benned minden nő.

Okeoma nevetett, és Ugwu megkönnyebbült. Nem akarta, hogy Miss Adebayo – vagy bármelyik asszony – betolakodjon, és szétrombolja az életüket. Néha, mikor a vendégek korábban mentek el az este, Ugwu leült a padlóra a nappaliban, és hallgatta, amit az Úr mond. Legtöbbször olyan dolgokról beszélt, amiket Ugwu nem értett, mintha az Úr a konyak hatására megfeledkezett volna arról, hogy Ugwu nem egy látogatója. De ez nem számított. Ugwu mindössze csak a mély hangját akarta hallani, az angol dallamosságát, igbo hanghordozással, és látni a vastag szemüveg csillogását.

Negyedik hónapja volt a háznál, amikor Odenigbo közölte: – Egy fontos nő érkezik a hétvégére. Nagyon különleges. A klubból rendelek ennivalót.

– De én is tudok főzni, sah – mondta Ugwu, szomorú előérzettel.

– Most jött haza Londonból, jóember, és csak egyfajta módon készített rizst szeret. Piritott rizs, azt hiszem. Nem gondolom, hogy megfelelőt tudnál készíteni – mondta az Úr, és már indult is.

– Meg tudom csinálni, sah – válaszolt gyorsan Ugwu, noha fogalma sem volt róla, mi az a pirított rizs. – Hadd csináljam meg a rizst, maga hozza a csirkét a klubból.

– Figyelemreméltó alku – mondta az Úr angolul. – Jó, rendben. Te készíted a rizst.

– Igen, sah – válaszolta Ugwu. Később kitakarította a szobákat, lesúrolta a mosdót, mint máskor is, de miután az Úr mindent megnézett, azt mondta, nem elég tiszta, és vásárolt egy újabb doboz Vim-port, és éles hangon megkérdezte, miért nem súrolja ki a csempék közötti rést is. Ugwu újra nekilátott. Sikált, míg már folyt a veríték az arcáról, és sajgott a keze. Végül szombaton főzés közben feldühödött. Eddig soha nem kifogásolta a munkáját az Úr. Ez ennek a nőnek tulajdonítható, ennek a nőnek, aki annyira különleges az Úr számára, hogy Ugwu nem is főzhet neki. Pedig csak most jött meg Angliából.

Mikor a csengő megszólalt, Ugwu elmormolt egy átkot a bajsza alatt, hogy a nő hasa puffadjon fel az ürüléktől, amit megeszik. Hallotta az Úr felemelt hangját, izgatott volt és gyerekes, aztán hosszú hallgatás következett, és Ugwu elképzelte, ahogy ölelik egymást, s a nő ronda teste az Úrhoz préselődik. Azután meghallotta a hangját. Ugwu csak állt. Mindig azt hitte, hogy az Úr angolsága nem mérhető senkiéhez, még Ezeka professzoréhoz sem, akinek angol beszédét alig lehetett hallani, sem Okeomáéhoz, aki úgy beszélte az angolt, mintha igbo lenne, ugyanolyan hanghordozással és szünetekkel, vagy ott volt Patel, akinek az angolja fakón egyhangú volt. Még a fehér ember, Lehman professzoré sem hangzott olyan méltóságteljesnek, mint az Úré, ahogy orrhangján kipréselte a szavakat. Az Úr angolja muzsika volt, de amit Ugwu most hallott, ettől a nőtől, az varázslat volt. Ez a legfenségesebb beszédmód volt, ragyogó tiszta angol, amit az Úr rádiójából hallott, s hihetetlenül pontos tagoltsággal áradt. Ugwunak az jutott eszébe, hogy olyan, mint amikor megélesített késsel jamszgumót szeletel, és minden szelet tökéletes lesz.

– Ugwu! – kiáltotta az Úr. – Hozz kólát!

Ugwu belépett a nappaliba. A nőnek kókuszillata volt. Ugwu köszönt: – Jó napot – motyogta, lesütött szemmel.

– Kedu? – kérdezte a nő.

– Jól, mah, jól, asszonyom.

Ugwu még mindig nem nézett föl. Mialatt kinyitotta az üveget, a nő nevetett valamin, amit az Úr mondott neki. Ugwu a pohárba akarta tölteni a hideg kólát, amikor a nő megérintette a kezét. – Rapuba, ne vesződj vele.

Enyhén nedves volt a bőre.

– Igen, mah.

– Mondta az úr, hogy milyen jól viseled a gondját, Ugwu – szólt a nő. Az igbo szavak még az angolnál is puhábban hangzottak, és Ugwu várakozásával ellentétben könnyedén beszélt. Azt remélte, az igbója akadozó lesz; arra nem számított, hogy az ilyen tökéletes angolság mellett megfér az ugyanolyan tökéletes igbo.

– Igen, mah – motyogta. Még mindig a padlóra bámult.

– Mit főztél nekünk, jóember? – kérdezte az Úr, mintha nem tudná. Bosszantóan fesztelennek mutatta magát.

– Felszolgálok, sah – mondta angolul, és bánta, hogy nem azt mondta „felszolgálom”, mert az jobban hangzik, jobban tetszene a nőnek is. Miközben terített, nem mert bepillantani a nappaliba, de hallotta a nő nevetését és az Úr hangját is, valami ingerlően új hangszínével.

Végül akkor nézett a nőre, amikor asztalhoz ültek Odenigbóval. Kerek arca olyan sima volt, akár a tojás, az esőtől felázott föld részegítő színével, szeme nagy mandulaszem, és olyannak tűnt, mint akiről nem lehet elképzelni, hogy úgy jár és beszél, mint mások; ő olyan üvegvitrinbe való, mint az, amely az Úr dolgozószobájában állt, s amelyben az ember megcsodálhatja a csinos, telt testét, s ahol érintetlenül megőrizhető. A haja hosszú volt; minden nyakába omló hajfonat vége lágyan felgöndörödött. Természetes volt a mosolya; foga fehérsége ugyanúgy csillogott, mint a szeme. Ugwu észre sem vette, meddig állt ott és bámulta őt, mígnem az Úr megszólalt: – Ugwu rendszerint sokkal ügyesebb, mint most. Remek pörköltet főz.

– Eléggé íztelen, ami persze jobb, mintha rossz íze lenne – válaszolta a nő, az Úrra mosolygott, majd Ugwuhoz fordult: – Megmutatom neked, Ugwu, hogyan kell a rizst jól elkészíteni, jóval kevesebb olajjal.

– Igen, mah – válaszolt Ugwu. Az alapján, amit elképzelt a piritott rizsről, azt találta ki, hogy mogyoróolajban megsütötte, s félig-meddig azt remélte, hogy ettől mindketten rohannak majd vécére. Most azonban már tökéleteset akart készíteni, ízletes jollof rizst, vagy az ő különleges fűszeres arigbe pörköltjét, hogy megmutassa a nőnek, milyen jól főz. Elhalasztotta a mosogatást, hogy a csobogó víz ne nyomja el a nő hangját. Mikor bevitte a teát, kimérten átrendezgette a kekszet a tányéron, hogy tovább maradhasson, és hallja őt, míg az Úr megjegyezte: – Úgy már nagyon jó lesz, jóember.

Olanna volt a nő neve. De az Úr csak egyszer nevezte így; többnyire úgy szólította: nkem, vagyis egyetlenem. A Sardauna és a Nyugati Tartomány miniszterelnöke között támadt viszályról beszélgettek, és az Úr utalt valamire, hogy várjanak, amíg Nsukkába költözik a nő, és az egész végül is csak néhány hét. Ugwu visszatartotta a levegőt is, hogy jól halljon. Az Úr fölnevetett, és azt mondta: – Itt fogunk élni együtt, nkem, de megtarthatod az Elias Avenue-n lévő lakást is.

A nő ide költözik Nsukkába. Ebben a házban lakik majd. Ugwu elment az ajtótól, és a tűzhelyen álló fazékra meredt. Megváltozik az élete. Megtanulja, hogyan kell sült rizst készíteni kevés olajon, és parancsokat kap majd tőle. Elszomorodott, de mégsem volt teljes szomorúság; eltöltötte a várakozás is, izgatott lett, amit maga sem értett.

Este a hátsó udvarban mosta az Úr ruháit, a citromfa mellett, és amikor fölnézett a szappanos lavórból, meglátta őt az ajtóban, ott állt, őt nézte. Először azt hitte, képzelődik, mert azok az emberek, akikre legtöbbet gondolt, néha megjelentek lelki szemei előtt. Képzeletben gyakran beszélgetett Anulikával, és éjjel, amikor magához nyúlt, kis időre megjelent előtte Nnesinachi, titokzatos mosollyal az arcán. De Olanna valóban az ajtóban állt. Odasétált hozzá át az udvaron. Csak egy lepel volt a testére csavarva, s ahogy lépett, Ugwu úgy képzelte, olyan a teste, mint egy sárga kesudió, formás és érett.

– Mah? Akar valamit? – kérdezte tőle. Tudta, ha kinyújtaná a kezét, és megérintené az arcát, olyannak érezné, mint a vaj, amit az Úr kicsomagol a papírból, és kenyérre ken.

– Hadd segítsek. – A nő a lepedőre mutatott, amit Ugwu éppen öblögetett, és lassan nyújtotta a csöpögő szövetet. Olanna megfogta ez egyik végét, és hátralépett. – Te arra csavard – mondta. Ugwu jobbra csavarta a felé eső végét, míg szemből Olanna is jobbra csavarta a másik végét, és nézték, hogyan préselődik ki a víz. A lepedő csúszott a kezükben. – Köszönöm, mah – mondta Ugwu.

Olanna mosolygott. A mosolytól Ugwu nagyobbnak érezte magát. – Nézd csak, azok a papaják majdnem érettek. Lotekwa, ne felejtsd el leszedni.

Volt valami ragyogás a hangjában, és körülötte; mint a feltörő forrást övező kövek, melyeket az évek alatt fényesre koptat a csobogó víz, rápillantani olyan volt, mint egy ilyen kőre bukkanni, amiből csak kevés van. Ugwu nézte őt, ahogyan visszamegy a házba.

Senkivel nem akarta megosztani a feladatát, hogy gondoskodjon az Úrról, nem akarta, hogy felboruljon életének egyensúlya az Úrral, de hirtelen elviselhetetlen lett az a gondolat, hogy nem látja többé ezt a nőt. Később, vacsora után lábujjhegyen az Úr hálószobájához osont, és az ajtóra tapasztotta fülét. A nő hangosan nyögött, de nem illett hozzá a hang, annyira öntudatlan és izgatott és mélyről jövő volt. Ugwu sokáig állt ott, míg a nyögés megszakadt, akkor aztán visszaosont a szobájába.