Szilvási Lajos

A JACKMAN

– részlet –

© Szilvási Lajos örököse, 2013

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2010

© Alinea Kiadó, 2013

A könyv először a Szépirodalmi Kiadónál jelent meg 1988-ban.

ISBN 978-615-5303-27-2

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

Bevezetés

Használható hagyomány – sőt olykor kényelmes lehetőség – az elbeszélő irodalomban az a régi fogás, hogy Szerző elhágy nehány hónapot, esztendőt, akár évtizedeket is hősének históriájából.

A Jegenye-nemzetség krónikájának első szakaszát („A bojnyik”) még be se végezvén, magam is úgy véltem-terveztem, hogy átugrom az ifjú Jegenye Pál életének Amerikában eltelt idején: megelégszem – s a nyájas olvasót is arra kénytelenítem, hogy beérje – egy terjedelmesebb bekezdéssel, melyben szűkszavúan tudomására adatik mindenkinek, akit illet, hogy a nemes Horka vármegye törvényszékének siralomházából megszöktetett, majd Magyarországról messzi idegenbe menekített végzetverte gulyásbojtár ennyi és ennyi időt élt a tengeren túl, s miután ott…

Ám ahogy ismételten, s mindinkább nyugtalan lelkiismerettel ide-oda lapoztam mindazokban az elsárgult papirosokban (levelekben, naplókban, hivatalos iratokban és egyéb följegyzésekben), melyekben más és más személyek – akár szándékkal, akár akaratlan – ránk hagyományozták az én hányatott sorsú, 1867 nyarától az észak-amerikai New Jersey államban tengő hősöm újvilágbeli viszontagságainak egy-egy mozzanatát, kétkedni kezdtem eredeti elgondolásom helyességében, s mennél többet böngésztem e tintájuk-fakult textusokat, annál nagyobbra nőtt bennem a tétovaság, mígnem beláttam: különös események emléke enyészne el, menne veszendőbe (s méltatlanul!), ha nem élnék ajándékba kapott lehetőségeimmel. Magyarán: önkényesen rövidíteném meg a Jegenyék történetét is, de mindazokat is, kik szívükbe zárták a tizenhét-tizennyolc esztendős bujdoklót.

Kötelességem tehát ott fölvenni a fejlemények fonalát, ahol kiengedtem a kezemből: azon a napon, amelyiken a világgá vándorolni kényszerült – idehaza hivatalosan halottá nyilvánított – pásztorfiú partra lépett a földkerekség túlfelén, New York kikötőjében.

New York

Fiuméban szálltam föl a hajóra,

Visszanéztem széles Magyarországra.

…

Akik velem jót tettetek,

Isten fizesse meg nektek!

Népköltés

1867. július 5-én a világhíres angol tengerhajózási társaság, a Cunard Steamship Company vitorlákkal is fölszerelt háromárbocos „Albatros” gőzösén – több mint kétszáz európai kivándorlóval együtt – New York kikötőjébe érkezett egy tizenhét esztendős magyar legény is. Útlevelében hamis név állott: Tuli András. Valójában Jegenye Pálnak hívták.

A sudár növésű, szélesvállú, hallgatag természetű fiatal utas kilétét csak az „Albatros” fedélzetmestere, Mr. George Barnes ismerte. Ennek a tagbaszakadt termetű, harsány hangú brit hajó-altisztnek tíz esztendeje még ugyancsak magyar neve volt: Barna György. Az 1848–49-es Nagy Évben, a magyar szabadságháborúban egy – a vitéz Nádasdy-huszárezred hadműveleteit támogató – pattantyús (tüzér) üteg strázsamestereként harcolt, s mert bátor helytállásáért Damjanich generális hadnagyi rangra emelte, a nemzet függetlenségi küzdelmének összeomlása után ezer és ezer magyar hazafival együtt önkéntes száműzetésbe szorult, s ott, külhonban, idővel az angliai Liverpoolba vetődött, majd e hatalmas kikötőben hamarost egy kisebb kereskedelmi gőzösre szegődött el, egyszerű matróznak. Az irgalmatlanul nehéz munkában, melyet magaszántából vállalt, vasakarattal tartott ki a hajón, s olyannyira rátermett tengerésznek bizonyult, hogy kapitánya s tisztjei 1857-ben – azon esztendőben vette föl a George Barnes nevet – méltónak ítélték az előmenetelre: hozzásegítették, hogy fedélzetmesteri vizsgát tegyen, s miután ott se hozott szégyent rájuk, abban is támogatták, hogy a Cunard hajó-altisztnek szerződtesse. Így aztán 1858-tól előbb e tekintélyes társaságnak az English Channel-en (a La Manche csatornán) Dover és Calais között árut szállító egyik tehergőzösén szolgált évekig, majd – 1863 tavaszától – az „Albatros” óceánjáróra vezényelték.

George Barnes fedélzetmesternek Fiuméban – ahol az „Albatros” Amerikába kivándorló dalmátokkal, horvátokkal, taljánokkal és triesztiekkel telt meg – egy régi bajtársa, Vida Márkus obsitos Nádasdy-huszár, a Horka-vármegyei Dévér falu uraságának, Szekrényesi-Schreiner Béla ifjú földbirtokosnak a kasznárja ajánlotta oltalmába a hamis passzussal hajóra szálló Jegenye Pált, titkon tudatva a hajdani honvédhadnaggyal, hogy ezt a töprengő tekintetű legényt, ki másfél esztendeje még becsületes gulyásbojtár vala, s kit a kegyetlen balvégzet jóformán siheder fővel betyárrá (miképpen az ő vidékükön, az Upor mellékén mondják: bojnyikká) züllesztett, Horka vármegye tekintetes törvényszéke a nemrég múlt májusban hóhér kezére kárhoztatta, de a bitóra ítélt fiúnak – nehány nagylelkű pártfogolók által segélvén – szöknie sikerült a siralomházból, a halál tornácáról.

Minden egyebet már magától Jegenye Páltól tudott meg Mr. Barnes, ki – legott megkedvelvén a vészes viszontagságokon átesett bujdoklót – az „Albatros” kapitányának engedelmével („Ne sínylődjön már e földim a fedélközben zsúfolódó csőcselék, a közönséges kivándorlók között…”) megosztotta kabinját a börtönben-siralomházban töltött senyvesztő hónapoktól sovány önkéntes száműzöttel – ami, annak idején, Magyarországról menekültében, maga is volt –, s előrelátóan, meg a gyakorta tétlen estéli órák unalmát is űzendő, végig a hosszú tengeri úton azzal is javára válni iparkodott védencének, hogy angolul tanította, egyre elégedettebben tapasztalva eközben, hogy akár posztóra bogáncs, ragadnak fogékony elméjű gyámoltjára a korábban sose hallott idegen nyelv nehéz szavai.

Az akasztófa árnyékából világgá menekített Jegenye Pál nem a maga pénzén – hiszen egy krajcárja se volt –, hanem otthoni jótét szöktetői egyikének, a dévéri SzekrényesiSchreiner uraságnak a költségén szállt tengerre Magyarország adriai kikötőjében, Fiuméban, hogy a másik féltekére hajózzon, s az észak-amerikai Unióban, az Egyesült Államokban próbáljon szerencsét, találjon támogatásra azzal a szíves ajánló levéllel, amit – búcsuzóul – ugyancsak egyik hazai istápja csúsztatott bele feketezsinóros szürke atillájának zsebébe. Az érzelmes lelkű magyar nemesúr – rohonczi Pongor Sámuel tájkép- és portréfestő –, ki a pártfogoló sorokat papírra vetette, valaha maga is ette az emigráció keserű kenyerét, s mert számkivetettségének éveiben önkéntesként verekedett az amerikai polgárháború harcmezein a rabszolgatartó Dél konföderációs hadai ellen, véráztatta csatatereken szövődött barátságukra apellálva kérte levele címzettjét, dr. Murchison New York-i orvost: fogadja auspices-ébe, segélje alkalmas kenyérkeresethez jutni üzenetének átaladóját, ki éveire nézvést ifjú ugyan, ám máris oly viszontagságok vannak mögötte, minő megpróbáltatásokra a nála szerencsésb éltűeknek vénségük idején se kell visszatekinteniök. S úgy írta alá levelét, ahogy esztendőkkel előbb, mikoron még az Unió kék uniformisát hordta a háborúban: Captain Sam Pongor.

1867-ben a ma világszerte ismert óriási nőalak, a Szabadság-szobor még nem magasodott a helyén, a Hudson-öböl sziklazátonyán, Bedloe’s Island-en, s az Európából érkező óceánjárók se az ugyancsak szűkös szigetecskén, Ellis Islanden zúdították ki magukból a bevándorlók seregeit. Az „Albatros” is a Manhattan – e terebélyes sziget volt akkoriban maga New York – déli csücskén, a Battery-nek nevezett partszakasz magas kőgátja mellett kötött ki, ahonnan az Újvilágba emigrált európaiaknak egyenest a CastleGarden-be kellett tódulniuk, hogy ott az Immigration Office, a bevándorlási hivatal nyomasztó téglahodályaiban végigszenvedjék mindazt a vegzatúrát, aminek eredményétől a jövőjük függött: vagy kezökbe kapják az oly áhított megtelepedési engedélyt, vagy visszautasíttatnak oda, honnan nyomorúságukban azért keltek tengerre, hogy az ígéret földjének hitt Amerikában leljék meg boldogulásukat.

Mr. Barnes nem hagyta a hajó elcsigázott, csürhemód tolongó fedélközi utasainak gyülevész sokaságával sodródván vergődni partra a pártfogoltját: még egy éjszakán át az „Albatros” fedélzetén marasztotta a szinte végtelen rakpart riasztó lármája hallatán, ijesztő nyüzsgése láttán szótlanná némult, szorongásától fakó fiút, s másnap, július hatodikának hajnalán se engedte egyedül a szárazföldre lépni – eltávozást, szabadnapot kért McGregor elsőtiszttől, s maga kalauzolta végig védencét a Castle Garden bűzlő bureau-in, hogy helyette felelgessen a kimerültségüktől ingerült, olykor dühösen ordítozó tisztviselők yankeelike ugatós kérdéseire, meggyőzze az illetékes hivatalnokot, hogy egy bizonyos doktor Murchison személyében föltétlenül lesz patron-ja e mellette álló magyar immigrant-nek, s aközben is bátorítóan strázsált a fiú közelében, ameddig egy mészárosforma, brandy- és bagószagú felcser tetőtől-talpig mustrálta-tapogatta, azt kutatva, van-e trachomája vagy egyéb, szemrevételezéssel is fölfedezhető ragályos kórsága a szálas termetű fiatalembernek. Miután pedig gyámoltja nagysokára – dél is jócskán elmúlt már – túlesett mindezeken a tortúrákon, átverekedte vele magát a rakparti tolongáson, hogy bérkocsiba ültesse, s a félelmetes forgalmú idegen nagyvároson át – Manhattan nyugati partja, a Hudson folyó mentén – elvigye arra a címre, hol a gondjaira bízott számkivetettnek majd át kell adnia ajánló levelét az honourable addressee-nek (ha egyáltalán él még ama tiszteletreméltó dr. Murchison).

Dr. William T. Murchison Manhattan sziget nyugati szélén lakott – orvosi rendelőjét is, melynek Amerikában nem consulting room a neve, miként Angliában, hanem physician’s office, otthonának egyik szárnyában tartotta fönn – egy robusztus és rideg bazaltkő-burkolatú bérpalotában, mely a Riverside Park északi peremén éktelenkedett. Az ormótlan, csüggesztően szürke épület széles, hatemeletes homlokzatáról hetvenkét ablak nézett le a hosszú, gondozott park nyílegyenes, egymásra merőleges sétányaira, rengeteg bokraira, kerek vagy téglányos virágágyaira és üde-zöld gyöpszőnyegeire, melyek között a sárgakavicsos utakon mindenfele virgonc gyerekek szaladoztak-kergetőztek – úrias öltözetű fiúcskák és kisleányok –, kikre hosszúszoknyás fiatal vászoncselédek ügyeltek, fejükön fehér, keményített fityulával, nyakuk körül szintúgy keményített fodrú patyolat gallérral, s egyik kezökben csíkos vagy virágmintás parapléval, másik kezökben gyékényből vagy vékony fűzvesszőből fonott födeles kosárkával („A Riverside Park környékén – mondá Mr. Barnes, miután megállította és a maga pénzéből fizette ki az üvegablakos bérkocsi két kancájának hajtóját, a cabby-t – tehetős kereskedők, meg mindenféle-fajta businessman-ek, üzletemberek laknak…”).

Dr. Murchison csak két esztendeje került haza otthonába, a Riverside Park szélén szürkéllő bérpalota első emeletére, melynek nagyobbik felét maga foglalta el lakásával és rendelőjével. Addig – csaknem négy éven át – katonaorvosként szolgálta a szakadár déli államok ellen vívott véres háborúban az Uniót, melynek egységét helyreállíthatni, az elnök, Lincoln 1861-ben minden igaz amerikait harcba hívott. Őrnagyi rangban törzsorvos és egy mobile field-hospital (mozgó frontkórház) parancsnoka volt már Sicles tábornok hadtestében, midőn – 1862-ben, a bearstone-i ütközet másnapján – megismerkedett rohonczi Pongor Sámuel főhadnaggyal, ki számos más magyar voluntary-vel együtt annak utána hajózott át Amerikába és tett esküt az Unió csillagos-sávos lobogójára, hogy a magyar szabadságharc bukását követően tizenegy esztendeig Olaszországban élt, s éveken át az olasz függetlenség katonája volt a magyar légióban, mely többször, így Szicília fölszabadításáért is a hős Garibaldi oldalán verekedett. Itáliától és a légiótól azért vett búcsút ez a szelíd szívű csataképfestő piktor, mert a francia császár talpát nyaló hitvány talján kormány – jóllehet a vörösingesek vitéz vezérének köszönhette létét és győzelmeit – III. Napóleon kívánságára a konok forradalmár Garibaldi ellen fordult, s miután Caprera szigetére száműzte a zseniális népfia-generálist, rossz napok kezdtek járni a mindaddig megbecsült magyar önkéntesekre is. Sokadmagával, csalódásuktól megkeseredett honvédtisztek és egyszerű katonák százaival így kelt át az Újvilágba az 1849 óta hontalan festő, hogy Lincoln elnök ármádiájában fogjon fegyvert, újfent a szabadság és az emberi méltóság szent eszméjéért, a tengerentúli kontinensen.

Murchison doktorral első, könnyebb sebesülése révén ismerkedett meg 1862 nyarán Bearstone mezején Pongor Sámuel úr, s kettejök kölcsönös rokonszenve csakhamar barátsággá patinásodott, noha kezdetben semelyikük se sejthette, hogy e friendship-nek rövidesen mindegyikük az életét köszönheti majd. Mert 1863 tavaszán, amikor a hadtest egyik ezrede kelepcébe került, s Murchison és egész lazaretje is a déliek fogságába esett – maga a doktor lábát törte egy összerogyott betegszállító szekér alatt –, előbb az időközben kapitánnyá előléptetett Sam Pongor tehetett sorsdöntő szolgálatot barátjának: ha lovas századával ki nem szabadította volna, Murchison a sebesültjeivel és a szanitéceivel együtt a konföderációsok hírhedt haláltáborában, a georgiai Andersonville lápvidékén létesített prisoner’s camp gyilkos karámjaiban, vérhastól vagy fekélyektől fertőztetvén pusztul el, netán kínjaiban tébolyodik meg, ahogy sok-sok ezer unionista katona korábban is, később is (egyszer, miként valamely vizsgálat megállapította, alig negyed év alatt 8589-en haltak meg nyomorúságosan az Andersonville-i pokolban).

Utóbb viszont – alig több mint egy esztendő múltán – Murchison rángatta vissza magyar barátját mintegy a túlvilágról, miután Captain Pongornak, ki századával a hadtest 2. regimentjének bal szárnyát fedezte, muskétagolyó fúródott a mellébe. Ha újabb fajta puskából, Winchester vagy Henry karabélyból találják el, jobban járt volna, mert ezeknek a kisebb kaliberű ismétlőfegyvereknek a lövedékei már nem tettek oly goromba kárt az emberi testben, mint az ósdi gyutacsos mordályok roncsoló golyóbisai. A veszedelmes ólom Sámuel úr szegycsontjába hatolva akadt meg, s ha a kapitány nem oly tapasztalt, megfontolt és lelkiismeretes seborvos keze alá kerül, minő William Murchison volt – ki az ő esetében nem is csak egy szinte halálosan sebesült katona életéért küzdött a szikéjével –, netán meg se operálják („Úgyis menthetetlen…” – vélték volna), vagy ha mégis, egy gyakorlatlanabb és türelmetlenebb surgeon talán a tábori műtőasztalon végezte volna be a gyilkosságot, mely a muskétagolyónak csak félig sikerült. Bill Murchison azonban megcselekedte a lehetetlent: kiemelte a súlyosan sérült sternum mélyében megszorult, elformátlanodott ólmot, s jóllehet váltig arra gondolt életmentő igyekezete közben, hogy reménytelen, amit csinál, oly aprólékos gonddal varrta össze a tépett ereket, mintha másfél évtizeddel fiatalabb lett volna, s a bostoni Harvard egyetem medical school-jának sebészetén Bird professzor árgus szemei figyelték volna kezének-ujjainak minden mozdulatát. S noha a verítékes operációt követő válságos napokban nem tehette meg, hogy el se mozduljon olykor lázas önkívületben reszkető, olykor ébren gyötrődő barátja mellől – ki legalább századmagával szenvedett egy fullasztóan poros gyapotbálaraktár bűzében, hol körötte maguktehetetlen haldoklók és őrjöngő csonkoltak vergődtek a szennyes agyagpadlóra vetett mocskos pokrócokon –, napjában többször is elillant a műtőből, odatérdelt melléje, ópiummal enyhítette fájdalmait és indulatos szavakkal tartotta benne a lelket, hogy átsegélje a krízisen: beleszuggerálja a hitet, hogy föl fog épülni! Ami be is következett, s a kétkedő tiszttársak, kik már lemondtak Captain Pongorról, egy hónap után oly elképedten bámulhattak rá, mintha csodát láttak volna: a csonttá-bőrré aszott magyar piktor arra kérte őket, nyúljanak két oldalról a hóna alá, hadd keljen föl, hadd próbálja ki, elbírják-e a ványadt lábai… Életre támadt hát, s ámbár az Unió legnagyobb katonai kitüntetését, melyre tábornoka fölterjesztette, a Congressional Medal of Honor-t (mit számos lator hadiszállító, napok alatt elrongyolódó bakancsokon, szétfoszló köpenyeken meggazdagodott gazember büszkén viselt már) nem kapta meg, az Egyesült Államok hadügyminisztériuma élethosszig szóló tisztes nyugdíjat ítélt számára, melyet azonban – kívánsága szerint – rövidesen egy összegben fizettek ki kezéhez. Szolgálatai elismerésének ilyetén módosítását Sámuel úr azért kérte, mert I. Ferenc József császár, Ausztria és Magyarország uralkodója akkoriban már az 1849 óta alkotmányos jogaitól megfosztott, de az elnyomást makacsul tűrő magyar nemzettel való kiegyezést fontolgatta, s az alkut előkészítendő, jóformán számlálatlan szórta az amnesztiát a szabadságharc eltiprása óta hontalan hányódó számkivetett katonáknak és politikusoknak (a hajdan halálra ítélteknek is), és e kedvező lehetőséget, mellyel egyre többen éltek a világszerte szétszóródott emigránsok közül, ő se akarta elmulasztani: vágyott viszontláthatni élemedett korú édesanyját, kit másfél évtizede hagyott oda, s úgy tervelte, hogy hadirokkant-nyugdíjának arányában megállapított végkielégítését bírván, mely Amerikában is gondtalan életet szavatoló kisebb dollárvagyon lett volna, Magyarországon azonban még többet ért, öreg napjaira jólétbe juttatja özvegy rohonczi Pongor Károlyné nemzetes asszonyt. Nem engedett hát a fáradhatatlan argumentálásnak és kérlelésnek, mellyel Murchison doktor az Újvilágban akarta marasztani, s ha nyomasztotta is a bizonyosság, hogy többé soha nem fog találkozhatni barátjával, élete megmentőjével, kitartott elhatározása mellett: még 1864-ben visszahajózott Európába s hazatért Magyarországra, hol azonban szülőjét s fölnevelőjét már nem ölelhette karjaiba – édesanyjának csak a sírhalmára borulhatott rá. Magány lett ilyképpen a sorsa a tizenöt esztendeje nem látott hazában is, s jóllehet megfordult fejében a gondolat, hogy még egyszer átkeljen az óceánon s végérvényesen Amerikában telepedjen le, ellenállt a kísértésnek: szülőföldjén, Horka vármegyében, Zanót falu határában, a Paphegynek nevezett domb tetején apró birtokot vásárolt, szőlős telkére nehány hónap alatt tekintélyes gerenda-épületet, borona-házat építtetett jókora műteremmel, s attól fogva atelier-jéből, melynek széles ablakán kitekintvén messzi merengve szemlélhette az Upor völgyét, minden elsején megírta timely levelét Bill Murchisonnak, ki az Észak teljes győzelme után maga is levetette a kék mundért s újfent megnyitotta New York-i orvosi rendelőjét, mely – várakozásainak megfelelően – csakhamar látogatottabb lett, mint a háború előtti időkben, hiszen a civil war végeztével, mely több mint 360 ezer halottjába került az Uniónak, az életben maradt rokkantak száma fölülmúlta, többszörösen is meghaladta az elesettekét, s mert a sebesülésük következményeit sínylő invalidusok nem csekély hányada eleve jómódú volt (százezrek pedig méltányos összegű veteran pension-t kaptak), a doktor praxisa – főképpen az ilyen hadastyánoktól származó honoráriumok révén – 1866 nyarán már 100–125 dollárt jövedelmezett hetente: kétszer-, két és félszer is annyit, mint a négyesztendős vérontás kezdete előtt.

Pongor Sámuel úr, kit megtérte után – minthogy a világtól elvonulva föstögetett a zanóti Paphegyen – szűkebb pátriájában, Horka vármegyében nemsokára már így emlegettek: a remete piktor, leveleiben aprólékosan, 1866 decemberének elmúltával is meglehetős pontosan tudatta amerikai barátjával mindazt, mi vele és körötte (nagynéha) történt, de eseménytelen életének egy különös epizódját szántszándékkal kihagyá híradásaiból: okkal gyanítva, hogy a császári és királyi posta hivatalaiban alkalmazott rendőrbesúgók föl-fölnyitják a hosszú száműzetésükből hazatértek külföldre címzett kupertáit, nem írta meg William Murchisonnak, hogy 1866 telén csaknem egy hónapon át hajlékában rejtegetett egy üldözöttet, nevezetesen azt a kurrentált ifjú bojnyikot, kinek fejére Horka vármegye gyilkosságért, többrendbeli rablásokért és a törvény katonái, a pandúrok ellen elkövetett erőszakos cselekedeteiért – előbb ötszáz, majd kétezer ezüst-forint vérdíjat tűzött. Ám amikor a siralomházból szökött betyárt bátor szívű szabadítói 1867 nyarának elején elindítani készültek Fiuméba, hogy onnan majd Amerikába hajózzon, legott eszébe ötlött, hogy Bill Murchisonhoz kell folyamodnia a fátum kergette fiú érdekében, s ajánló sorait, melyekkel az árva bujdokló majdani – minden bizonnyal rögös – újvilágbeli útját szándékolta egyengetni, abban az erős meggyőződésben vetette papírra, hogy charitable barátja a távoli New Yorkban ugyanolyan lelkiismeretesen fogja istápolni a tengeren túlra vetődött pásztorlegényt, mint ha személyében őneki, Sam Pongornak nyújtana segédkezet.

William Murchison középtermetű, vállban vaskos, katonásan feszes tartású férfiú volt, domború és széles mellkasa alatt azonban a csaknem két esztendőben, mióta nem komisz tábori koszton élt, kis kerek pocakot eresztett már, s e dombort fényes-fekete selyem mellényével se (holott a fekete kelme köztudottan karcsúsít), sőt ugyancsak fekete, Magyarországon akkoriban császárkabátnak vagy ferencjóskának nevezett frock-coat-jával se sikerült eléggé álcáznia. Nagy, kerek koponyáján már ritkult a régebben sűrű, maradékában is vastag szálú vörösesbarna hajzat, s miként a pofaszakálla, deresedett is, kivált a halántéka tájékán, hol divatosan bodoríttatta a borbélyával.

Hallván feleségétől, hogy két magyar keresi, nem a rendelőjében fogadta váratlan látogatóit, hanem lakása szalonjába vezettette őket. Ott hallgatta meg Mr. Barnes szűkszavú, liverpooli angol akcentussal előadott magyarázatát jövetelük okáról, s miután – szinte türelmetlen mozdulattal – kivette a nála egy fejjel magasabb s láthatóan megilletődött magyar fiatalember kezéből Sam Pongor levelét, nyomban föl is tépte a hosszú utazás közben, a fiú atillájának zsebében igencsak meggyűrődött borítékot.

Kedves Barátom!

Rendkívüli alkalomból, tehát röviden írok. Célom e pillanatban csak annyi, hogy solicitant kérjelek, fogadd jóindulatodba soraim általadóját. Szavatolom, Bill, hogy méltó leszen támogatásodra e nekem oly kedves ifjú. Sorsát az ő szavaiból fogod megismerhetni, s történetének hallatán bizonyára nem helytelenítended, hogy kegyeidbe kommendáltam. Segéld hozzá, kérlek, hogy oly alkalmaztatásra lelhessen, melyben angolul nem tudván is helyt állani s melynek béréből magát ott idegenben szerényen fönntarthatni képes leend. Hiszem, hogy Hozzád fordulván a legjobb kezekbe teszem le az ő jövőjét.

Your affectionate

Capt. Sam Pongor

A doktor odatessékelte látogatóit egy alacsony, hajlított lábú mahagóni asztalkához, hellyel kínálta őket két brokátkárpitozású armchair-ben, s miközben szapora kérdéseket tett föl Mr. Barnes-nak – avagy kíváncsian hallgatta a fedélzetmester feleleteit –, tüzetesen szemügyre vette Sam Pongor pártfogoltját, ki feketesujtásos szürke atillájában mereven, mintha karót nyelt volna, ült a számára bizonnyal előkelő selymeshuzatú karosszékben, és két csontos öklét szűk, zsinóros nadrágjának térdén nyugtatva, fáradt barna szemeivel hol puhaszárú fekete csizmájának orrát vizsgálgatta, hol az ő idegen, először látott ábrázatára, vagy a lassú szavú liverpooli matróz rozmárbajszos szájára figyelt.

Időközben a ház sovány, földig érő violaszín ruhájában szinte cingár asszonya is bejött a szalonba. Faros-mellyes feketebőrű szobaleány követte, kezében terebélyes tálcával. A hervadó orcájú asszony állva várta meg, amíg a fehér főkötős néger nőszemély asztalra szolgálja a teát és nesztelenül kioson, majd odaült a doktor mellé, s mozdulatlanul, őszinte érdeklődéssel hallgatta a brit tengerész altisztet, rárápillantva olykor a megdöbbentően fiatal idegenre, kinek torokszorító viszontagságairól Mr. Barnes beszélt.

William Murchison másfél esztendeje vette nőül Belindát, ki már a háború előtt is graduate nurse volt mellette, s ameddig ő a hadak útját rótta, gondját viselte otthonának is, rendelőjének is. Minthogy évtizede ismerték egymást, sőt egy ideje olyannyira, hogy már egy-egy gyors pillantásból megértette mindegyikük a másiknak a gondolatát, a messzi Európából körükbe csöppent fiatal magyar láttán és sorsának hallatán összenézve is legott kiolvasták egymás tekintetéből, hogy egyazonosan vélekednek róla. Mindketten megnyerőnek, rokonszenvükre méltónak találták a mosolytalan, netán komor, de inkább mégiscsak szomorú szemű, mindenképp megilletődött fiút, ki két kézzel s oly vigyázatosan fogta a finom porcelán csészét, mintha törékeny tojást tartott volna a csontos, erős, naptól barnult ujjai közt.

A doktor a tea után szivarral kínálta a fedélzetmestert, s maga is rágyújtott, mielőtt megkérdezte:

– Mennyit tud angolul az ön védence, boatswain?

Mr. Barnes tétován tárta ki két karját:

– Mit a tengeren megtaníthattam neki, annyit, Sir.

Murchison odafordult Sam Pongor pártfogoltjához:

– What are you going to do in America?

A fiú állta az orvos fürkész tekintetét. Állkapcsa tövében meg-megrándult egy ideg, ábrázata még haloványabbra vált egy árnyalattal, ugrott egyet az ádámcsutkája is, de összeszedte magát, s úgy próbált felelni az egzamináló kérdésre, mintha hirtelenében újra a hajón, Mr. Barnes-nak válaszolt volna: „Dolgozni akarok, uram!”

– I want to work, Sir.

Hangja rekedt volt, de a szavakat érthetőn ejtette ki.

– Well. – Murchison máris mást kérdezett: – Are you strong, young man?

A legény megint nyelt egyet. Hogy elég erős-e…?

– Yes, Sir, I am strong. – Teliszívta tüdejét, hogy legyen bátorsága folytatni: – I was cowman.

A fedélzetmester rámordult:

– Mondám neked, kid, hogy Amerikában a gulyásbojtárnak cowboy a neve!

De a doktor így is elégedetten mosolygott:

– That is correct, Mr. Barnes! Hadd mondjon mindent csak úgy e fiatalember, miként nyomban eszébe jut, okay?

S még jónéhány percig izzasztotta ifjú magyar vendégét, meg-megsegítve is olykor, ha látta rajta, hogy nyelvén a kellő szó, csak kimondania nehéz. S igazat adott az „Albatros” fedélzetmesterének, ki fönnhangon is elismételte, mit a hajón nem egyszer mondott magában:

– Éles a füle a fickónak, s a nyelve se béna, ’sdeath! Van elégséges tálentoma hozzá, hogy megtanulhasson angolul!

– Yes, you are right– szólalt meg halkan a ház asszonya is.

– Csak az a kérdés, hogy hol, s minő segítséggel, mostantól, hogy már nem fogja élvezhetni az ön oltalmát.

– Márpedig én kénytelen vagyok levenni róla a kezem.

– A fedélzetmester kicibálta zubbonya fölső zsebéből öklömnyi óráját. – Nekem este kilenckor ismét szolgálatba kell állanom a hajón, s immár negyed hat is elmúlt. – Szeme közé nézett a doktornak: Gondjába veszi-e hát e fiút, Sir?

– E percben még nem tudom, miképpen fogok javára válhatni – simogatta-vakargatta bodorított pakompartját William Murchison –, de megnyugtathatom önt, Mr. Barnes, hogy nem hagyom elkallódni Sam Pongor barátom kegyeltjét. Szavamra, nem kell aggódnia miatta, boatswain: már holnap üzenni igyekszem egy magyar páciensemnek, megkérvén, beszéljen más magyar gentleman-ekkel, kikből számosan élnek New York-ban. Mindaddig pedig, míg el nem igazíthatom e young man sorsát, vendégül látni fogom, s ha födelünk alatt hasznára válni törekszik a háztartásnak, munkáját méltán megfizetni is kész leszek!