Mike Greenberg

Amit csak akarsz

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mike Greenberg: All You Could Ask For

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

William Morrow

An Imprint of HarperCollins Publishers

Minden jog fenntartva!

Fordította: Laik Eszter

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek nem valóságosak, a szerző képzeletének szülöttei. Bármiféle hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel, akár élők vagy elhunytak, csakis a véletlen műve.

Copyright © Mike Greenberg, 2013

Hungarian translation © Laik Eszter, 2013

© Erawan Könyvkiadó, 2013

ISBN 978-963-08-6833-4

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Hendel Milán

A kéziratot gondozta: Rátz Mária

Borítóterv, tördelés: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

A könyv Heidi Armitage emlékére született.

Ajánlom a legjobb barátoknak, akiket csak kívánhat magának az ember:

Stacy Steponate Greenbergnek, Jane Greennek, Wendy Gardinernek.

Most és mindörökké Heidi angyalainak.

„A lényeg, hogy éljünk, mielőtt meghalunk.

Élni igazi kaland lehet.”

John Irving: Garp szerint a világ

ELSŐ RÉSZ 

BROOKE
brooke

Kinek a feneke ez?

Biztosan nem az enyém...

Erre gondoltam, amikor megláttam. Úgy értem, tényleg megláttam.

Jó fenekem van, és mindig is az volt. Ezt gólyakorom óta tudom, mióta a Colgate Egyetemen beléptem a Tri-Delt lányszövetségbe, és első éjjel két műanyag pohárnyi etilalkoholos cherry puncs után megengedtem egy cuki kollégista fiúnak, hogy tánc közben megcsókoljon. Paul Didier-nek hívták, kék szemű, vörösesbarna tüskefrizurás és elég lökött srác volt. Ez utóbbi messze nem tűnt olyan idegesítőnek részeg állapotában, mint amikor másnap józanul beállított a kollégiumi szobámba tizenkét szál rózsával. Ezzel megásta a sírját. A cukiság és a lököttség még tökéletesen fogyasztható egy közös tánc meg egy nyálas smaci erejéig, de nem tovább. Rózsák meg végképp nem illettek a képbe.

Szinte megsajnáltam, amikor látta, milyen fapofával fogadom a virágait. Úgy nézett rám, mint egy kiskutya, aki odapisilt a szőnyegre, és legszívesebben visszacsinálná az egészet. De hát ahogy a kutyusok nem tudják feltakarítani maguk után a piszkot, a bamba fiúk sem tudják visszacsinálni, hogy képesek voltak rózsát venni egy részeges-smárolós éjszaka után.

– Szóval, én is elsőéves vagyok – mondta tipródva, és percről percre kiskutyásabb volt az ábrázata –, és nem ismerek itt senkit. Középnyugatról jöttem, és te eszméletlen belevaló csajnak látszottál.

– Köszönöm – mondtam olyan hangon, ahogy az ember a kutyust dicséri. – Csak nekem ez egy kicsit gyorsnak tűnik…

– Tudom – mondta, és meg is indult az ajtó felé rózsástul. Még visszanézett rám, mielőtt kilépett volna, és a ragyogó szeptemberi napsütésben hunyorogva azt mondta: – Nagyon jó feneked van, Brooke. Ezt mindenképp meg akartam mondani. És örülök, hogy végül megtettem.

Hát, ez betalált nálam, akármilyen érzelgősen is hangzott. Vártam egy kicsit, mielőtt utánasiettem volna az udvarra. Amikor utolértem, a háta mögül kikaptam a virágokat a kezéből.

– Hová akarod vinni? – kérdeztem.

Arcán újra szétáradt a kedves bambaság, és bizonytalanul felém lépett.

– Felhívhatlak később? – kérdezte.

– Hívhatsz – válaszoltam, aztán sarkon is fordultam és elvonultam. Nagyon jól tudtam, hogy közben végig engem bámul. De semmi esetre sem fordultam meg, hogy visszanézzek rá. Annál én jobb nevelést kaptam.

Amikor visszaértem a szobámba, a virágot hanyagul az ágyra hajítottam, felhúztam a Benetton pulcsim, és kitekerve magam belebámultam az egész alakos tükörbe, amit a drogos szobatársam felragasztott az ajtó belsejére.

Igaza van. Tényleg jó a seggem.

Ez huszonkét éve történt, és nem tudom, mennyire behatóan sikerült megismerni azóta a fenekem.
A hátralévő kollégista években mindig eszembe jutott ez a cuki kiskutya-srác – akinek még kétszer engedtem, hogy megcsókoljon, mielőtt kiadtam az útját –, és egyszerűen tudtam, hogy jó a fenekem. Aztán megismertem Scottot, és az első együtt töltött éjszakánk után elérte, hogy gyönyörűnek érezzem magam. És ez ma sem változott semmit. Az ikreink után, a császármetszés után, az összes kutyaszar, macskapiszok, hányós-hasmenéses vírus, kávészagú lehelet, csipás szem, óvatlan fingás után, amik hajlamosak elűzni a romantikát a házasságból. Scott még mindig ráérez, milyen pillanatokban kell rám kacsintania.

Szeretem, amikor rám kacsint. Ilyenkor újra a barátnője vagyok, az a helyes kis elsőbálozó, akibe rögtön úgy belezúgott, hogy az első randink után kapásból meglepett egy ajándékkal. De nem tizenkét szál rózsával – ő egy még bénább ötlettel rukkolt elő. Egy egzotikus úti célokat felvonultató naptárba kék neonfilccel különféle terveket irkált be kettőnk számára ötletszerűen kiválasztott dátumokhoz.

– Na, attól tartok, ennek is vége – mondta Charlotte, a barátnőm, amikor megmutattam neki a naptárat.

– Nem tudom – feleltem, és a mosolyom valószínűleg többet elárult, mint sejtettem, mert Charlotte visszamosolygott, és mintha mindketten tudtuk volna, hogy ehhez a fiúhoz fogok feleségül menni. És így is lett. Ez volt életem legjobb döntése. Scott most lesz negyvenéves, én pedig meghoztam egy újabb döntést, ami talán életem legrosszabb döntése lesz.

Az ötletet Ingrid barátnőmtől vettem, aki egy gyönyörű svéd nő, régebben modellkedett. Egy hónapja együtt kávéztunk teniszezés után, amikor egyszer csak a homlokára csapott.

– Ó, a francba! – mondta svéd akcentussal, amitől csak még vonzóbb lesz és valami észbontóan nőies. (Ingrid otthona az egyetlen a környéken, ahová a greenwichi apák lelkesen mennek összeszedni csemetéiket a gyerekzsúrok után. Ingrid emellett roppant kedves és közvetlen, egyáltalán nem olyan csípős nyelvű, mint sok más városi libából lett elkényeztetett feleség, akikből egy futballcsapatnyi is összejönne ezen a környéken.)

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Megígértem Stefannak, hogy hagyok neki egy csekket a postaládában reggel, de teljesen kiment a fejemből – mondta, és ijedten kotorászni kezdett a táskájában. – Ne haragudj, Brooke, el kell rohannom.

– Megyek veled – feleltem, és nem is nagyon volt más választásom, mert Ingrid hozott el kocsival, és valahogy haza kellett jutnom. Azon kívül Stefan az én építési vállalkozóm is volt, de azt vettem észre, sokkal több időt tölt Ingrid házában, mint nálam. Úgy általában megfigyeltem egyébként, hogy mesterembert mindig a környék legszebb szőkéjének otthonában érdemes keresni.

Így hát visszarobogtunk Ingridhez, ő elbűvölően ziláltan átrohant a garázson át a napfényes irodájába, hogy ott feltúrjon két fiókot a csekkfüzete után. Ez az egyik ok, amiért annyira kedvelem őt: ez a vállalkozó boldogan várt volna egy hetet is Ingrid kocsifelhajtóján, ha még egy mosolyt bezsebelhet tőle ebben a tökéletes kis teniszruhában, de Ingrid kezét-lábát törte a csekkfüzetért, mert ő volt az egyetlen, aki ezt nem vette észre.

– Mindjárt jövök! – mondta, és elszáguldott mellettem, ki az irodából. Utánafordultam, de valamin megakadt a szemem: egy felvillanó kép Ingrid számítógépének a képernyőjén. Először nem is voltam benne biztos, jól látom-e. Aztán közelebb léptem, és akkor megpillantottam az én drága barátnőmet anyaszült meztelenül. Csak egy villanás volt, és már el is tűnt. Aztán újra visszajött a kép, és megint eltűnt. Egy aktfotósorozat volt, ízléses és szép, egy diavetítés képeiként követték egymást a képernyőn. Lélegzetelállító volt, tényleg. Ez csak Ingridnek sikerülhetett így. Nincs még egy nő az ismerőseim között, akinél ne hatott volna szentimentálisnak, de minimum narcisztikusnak vagy szánalmasnak, ha saját aktfotóit állította volna be képernyővédőként. Ingridnél egyszerűen gyönyörű volt a látvány, talán mert ő maga is gyönyörű volt. Ahogy ott ültem, megszületett bennem az elhatározás – az, amiről most kétségeim vannak. Az én imádott, romantikus, sikeres férjemet azzal ajándékozom meg a negyvenedik születésnapján, ami után minden férfi áhítozik: egy aktfotó sorozattal.