A fordítás alapját képező kiadás:

Valerio Evangelisti

Nicolas Eymerich, inquisitore

Oscar Mondadori, 2004

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Zsoldos Amália

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. E kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-615-5158-42-1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1994 by Valerio Evangelisti

© Hungarian translation 2013, Zsoldos Amália

© Hungarian edition 2013, Metropolis Media Group

www.galaktikamagazin.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

GYORS, MINT A GONDOLAT – 1

„Ha megfigyeled azt, ami mindent magába foglal, akkor megérted, hogy azt, ami testetlen, semmi sem korlátozza. Nála semmi sem gyorsabb vagy erősebb. Minden dolog közül egyedül ez korlátlan, ez a leggyorsabb és a legerősebb. Figyeld meg önmagad!  Parancsold meg lelkednek, hogy utazzon el Indiába, és íme, még ki sem mondtad, már meg is érkezett. Parancsold meg, hogy keljen át az óceánon, és már ott is van; nem úgy, mint amikor valaki egyik helyről egy másikra utazik, hanem egy szempillantás alatt. Parancsold meg neki, hogy szálljon fel az égbe, és még szárnyakra sem lesz szüksége. Semmi sem fogja akadályozni útjában, sem a nap tüze, sem az éter, sem a szél, sem a csillagok teste. Mindezen átvágva eljutsz majd a legkülső testig. És ha a kozmosz végső határán is túl akarsz jutni, és látni akarod mindazt, ami azon kívül van (ha van egyáltalán valami a kozmoszon kívül), képes vagy arra is.”

Hermész Triszmegisztosz: Corpus Hermeticum, XI.

(Hamvas Endre fordítása)

TRIPLER professzor óvatosan lépett ki a Robert Lee More Buildingből, a Texasi Egyetem Asztrofizika Tanszékének székhelyéről. A campus fasorait fürkészte, meg-megállva a diákok sorfalai és csoportjai között, majd megindult gyors léptekkel, folyton a háta mögé kémlelve. Azonban nem vette észre, hogy egy éjfekete hajú, tömött, göndör szakállú, elszánt tekintetű fiatalember lépett ki mögötte, és szorosan a nyomában haladt. Valahányszor a professzor hátranézett az egyik irányba, a másik oldalra mozdult tekintete elől.

Egy kereszteződéshez érve a fiatalember véget vetett ennek a furcsa pantomimnak. Felgyorsította a lépteit, és megérintette Tripler vállát.

– Jó napot, professzor! – kiáltotta teli tüdőből.

Tripler ijedtében olyan hirtelen felugrott, hogy majdnem elveszítette az egyensúlyát.

– Ó, maga az! – morogta fintorogva. – Már épp kezdtem félni, hogy ma reggel nélkülöznöm kell a társaságát.

A fiatalemberből kirobbant a nevetés.

– Jól tudja, hogy addig nem fogom békén hagyni, amíg bele nem egyezik, hogy meghallgat. Ez gyakran visszatérő szituáció filmekben és könyvekben.

– Rossz filmekben és rossz könyvekben – válaszolta Tripler savanyúan. – Rajta, fiatalember, fejezze be ezt a bohózatot! Már megmondtam, nincs időm magára.

– Az tegnap, tegnapelőtt és az előző héten volt. Ma új nap van.

– Ez mára is érvényes. Nem érdekelnek a történetei.

A fiatal makacs kifejezést öltött magára.

– Akkor továbbra is eljövök az óráira, beveszem magam a kedvenc éttermeibe és bárjaiba, és végül az utcájában is ott talál.

– Azt akarja, hogy hívjam a rendőrséget?

– Két évvel ezelőtt már megtette, és látja az eredményt. Ez nem olyan figyelmeztetés, ami megállíthat.

Tripler nagy levegőt vett.

– Értem. Most azt várja, hogy kimondjam azt a végzetes mondatot, hogy „Ha meghallgatom, abbahagyja a zaklatásomat?”

– Pontosan.

– És mi a válasza?

– Talán.

– Maga nyert. Kövessen!

Tripler morcosan, de mégis kicsit derűsen tért vissza a More Buildinghez vezető útra. Amíg felfelé mentek a lifttel, nem szólt egy szót sem. Csak miután megérkeztek az irodájába, helyet foglalt egy papírlapokkal telezsúfolt íróasztal előtt, és hosszú pillantással végigmérte a fiatalembert, akkor döntött úgy, hogy megszólítja.

– Üljön le, … úr! Nem emlékszem a nevére – hazudta szégyentelenül.

– Frullifer. Marcus Frullifer.

– Nézze, Frullifer úr, talán jobb lenne, ha tanszékünk vezetőjétől, Wheeler professzortól kérne meghallgatást.

– Nem, köszönöm. Maga az időszakértő. Maga az, akivel beszélni szeretnék.

Tripler hüvelyk- és mutatóujjával végigsimította vörös bajszát.

– Hiszen amikor először járt nálam, két évvel ezelőtt, elég világosan beszéltem. A kutatásait őrültségnek tartom, a tudományos világ számára teljességgel érdektelennek. Valami parapszichológiával, misztikus dolgokkal foglalkozó embert kellene felkeresnie. Mi itt fizikával foglalkozunk.

Frullifer nem hagyta magát elkedvetleníteni. Előrehajolt a kis fotelben.

– Két évvel ezelőtt még csak az első lépéseket tettem meg. Mostanra tudtam csak befejezni az elméletemet, amely olyan jól felépített és koherens lett, hogy nem félek semmilyen kritikától. Mindezt természetesen Dobbsnak köszönhetem.

– Dobbs? És ő kicsoda?

– Adrian Dobbs, cambridge-i filozófus és matematikus. – Frullifer pödörgette az arca felét beborító sűrű szakállát. – Kevesen ismerik, de ő volt az, aki 1965-ben először kimondta a pszitronok elméletét. Nagyon tökéletlen formában ugyan, de...

– Pszitronok elmélete? – szakította félbe Tripler. – Sosem hallottam róla. Hallgasson rám, Frullifer úr, maga tényleg csak az idejét vesztegeti!

– Egyezzünk meg, professzor! – az ifjú hangja olyan agresszíven csengett, hogy Tripler kicsit megijedt tőle. – Maga hagyja, hogy megszakítás nélkül végigmondjam, amit szeretnék, cserébe én pedig igyekszem a lehető legrövidebben megtenni ezt. Ó, kérdéseket persze feltehet nekem…

– Nagyon kedves.

– Igazán semmiség. Akkor elfogadja?

Tripler egy pillantást vetett a faliórára. Nagyot sóhajtott.

– Rendben, elfogadom. De tényleg siessen!

Frullifer felállt, és a tábla felé indult.

– Hova megy?– kérdezte Tripler.

– A fizikusok a tábla előtt beszélnek.

– Igen, a fizikusok. De magának előbb meg kell győznie arról, hogy az. Üljön vissza, és adja elő a gondolatait szóban! Aztán majd meglátjuk.

Frullifer szomorú arccal süppedt vissza a fotelbe. A széles ablak üvegén keresztül nézte a fák koronáit, és csendben volt egy ideig, mintha most gyűjtené össze a gondolatait. Azután elkezdte:

– Ahogy bizonyára emlékszik, minden Heisenberg határozatlansági elvével kezdődött. Ez a dolog a fotonokkal, amelyek hol testekként, hol hullámokként viselkednek, legalábbis a megfigyelő szerint, engem egyáltalán nem győzött meg.

– Senkit nem győz meg, de így van – tárta szét karjait Tripler.

– Hagyja, hogy folytassam! A kezdeti megérzésem az volt, hogy léteznie kell az emberi gondolat interferenciájának. Egyfajta erőtérnek, amelyet az agy bocsát ki, és interferál a fotonok mozgásával, ezzel megváltoztatva természetüket. Ha emlékszik az első beszélgetésünkre…

– Nagyon jól emlékszem rá. Amikor ilyeneket mondott nekem, akkor kidobattam magát.

Frullifer hangja alázatosra váltott.

– És elismerem, jól tette. Az elméletem valóban abszurd volt. De a megérzés, amely az alapját képezte, nem. Akkor még nem olvastam Dobbst…

– Végül is ki ez a Dobbs? – szólt közbe türelmetlenül Tripler.

– Már mondtam. Egy angol matematikus. Dobbs, a kvantummechanikától lenyűgözve, feltételezte a pszitronok létezését. Töviről hegyire mindent leír róluk Time and ESP című cikkében, amely 1965-ben jelent meg a Proceedings of the Society for Psychical Research 54. számában, Londonban. A neutrínókhoz hasonló részecskék, az emberi agy aktivitása bocsátja ki őket, és az egyik agy vetíti ki a másikba. Hétköznapi megfogalmazás szerint mondhatjuk úgy is, hogy a pszichikus mező energiasugarai a pszitronok, amelyek részecskék módjára viselkednek. Zseniális ötlet, majd belátja.

Tripler megrázta a fejét.

– Látott valaha Dobbs egy ilyen… pszitront?

– És maga látott már kvarkot? Vagy ízt? – Frullifer az asztal szegélyében megkapaszkodva előredőlt a székben. – Beszéljünk komolyan! Bizonyos jelenségeket nem lehet közvetlen megfigyeléssel feltárni, hanem csak következményeik tanulmányozásával. Amikor Dobbst olvastam, azonnal tudtam, hogy megtalálta a megoldást. A pszitronok azok, amik interferálnak a fotonokkal, ezzel változtatva meg azok természetét, amikor megfigyelik őket. Nem pedig a mező, amelynél elakadtam egészen addig a pillanatig.

Tripler bajsza alatt hatalmas mosoly rajzolódott ki.

– Attól tartok, rossz tanszéket választott a kalandozásaihoz, fiatalember. Épp intézetünk igazgatója, John Wheeler mutatta ki, hogy a fotonok természete már akkor megváltozik, amikor egy kvazár kibocsátja őket, tehát milliónyi fényévvel azelőtt, hogy születne valaki, aki megfigyelhetné. Miközben átmennek egy gravitációs lencsén, olyan, mintha már eleve tudnák, hogy egy nap valaki majd megfigyeli őket.

– Pontosan – Frullifer elégedett kifejezést öltött magára, mint aki meglátja, hogy felszolgálják azt a falatot, amelyre már régóta várt. – És Wheeler professzor azt állítja, hogy a fotonoknak nincs meghatározható természetük, amíg valaki meg nem figyeli őket. De Dobbs pszitron-elmélete lehetővé teszi, hogy megkerüljük ezt az ellentmondásos következtetést. Persze nem abban a formában, ahogy eredetileg megalkotta. Azonban én dolgoztam rajta, és most már…

Tripler unottan felemelte az egyik kezét.

– Még mielőtt folytatná, előbb inkább a saját elméletét részletezze! Különben az utalásai süket fülekre találnak.

Frullifer komolyan bólintott.

– Rendben. Dobbsnak igaza volt, efelől nincs kétség. Az emberi agy részecskéket bocsát ki, és ezek a részecskék azok, amik interferálnak a kvantum-mérésekkel. De hogyha léteznek a pszitronok – márpedig én épp azon vagyok, hogy ezt bizonyítsam –, hogyan keletkeznek? Mindenekelőtt muszáj, hogy nagyon kis tömegük legyen, hasonló ahhoz, amilyen feltehetőleg a neutrínóknak. Ellenkező esetben az anyaggal való interakciójuk erős lenne, és felfigyelnénk rá a hétköznapi életben. Ezenkívül sokkal nagyobb a sebességük, mint a fénynek.

Triplerből kitört a nevetés.

– Hihetetlen, hogy maga tanult fizikát. Semmi sem gyorsabb a fénysebességnél.

– Maga az, aki téved – válaszolta mérgesen Frullifer. – Hallott már a bradyonokról és a tachyonokról? A világon mindenfelé vannak olyan laboratóriumok, ahol naponta megfigyelnek fénysebességnél gyorsabb részecskéket. Arról nem is beszélve, ami a kvazárok belsejében történik.

Tripler ingerültnek tűnt a fiatal sértő hangnemétől.

– Azok a fénysebességnél nagyobb sebességek, amelyeket említ, egy bizonyos közegben észlelhetők. Azonban az űrben semmi sem képes felülmúlni azt.

– De hol van ez az űr? – mordult vissza rá Frullifer, majd széttárta karjait. – Maradjunk a megállapodásnál, engedje, hogy folytassam!

– Igaza van, hagyom, hogy befejezze. Végül is rám fér egy kis szórakozás. Nem múlik el hónap anélkül, hogy valami relativitáselméletet tagadni próbáló, zseni fiatalember meg ne jelenne ebben az intézetben. – Tripler kinyitotta íróasztalának legalsó fiókját, és kivett belőle egy köteg papírt, amelyet meglengetett a levegőben. – Nézze ezeket a papírokat! Mind ugyanaz a tartalom… És tudja, mit csinálok velük? Összegyűjtöm őket, hogy esténként a barátaimmal néhány korsó sör társaságában nevethessünk rajtuk. Szóval, ha maga az éter, a flogiszton vagy más értelmetlenség támogatója…

Sértett kifejezés rajzolódott ki Frullifer szakállas arcán.

– De hát én egyáltalán nem tagadom a relativitáselméletet! – tiltakozott. – Figyeljen rám! Tételezze fel egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra, hogy Dobbs pszitronjai valóban léteznek! Tételezze fel, hogy kvantumállapotban a fényénél nagyobb sebességet érnek el…

– És miért kellene nekik a fénynél gyorsabbnak lenniük?

– Mert az összes nagy távolságú gondolatátvitel bizonyított esetében van azonnali kommunikáció.

Tripler összeráncolta vörös szemöldökét.

– Gondolatátvitel? Barátom, maga kezd olyan területre tévedni, amivel eléggé fel lehet húzni engem és jó néhány tudóst.

– Akkor hagyjuk a telepátiát! Maradjunk egyszerűen annyiban, hogy a gerjesztett pszitronok sebessége nagyobb a fényénél. Mi történik velük a mozgás során? Mi sem egyszerűbb. Éppen az általános relativitáselmélet miatt, az energiájuk végtelenné válik. Így létrejön egy képzeletbeli energia, amely nem e világegyetemből való. És amikor elérik azt, ami vonzza őket, vagyis a fogadó agy idegsejtjeit, egyáltalán nem telt el semennyi idő, mert a képzeletben – amely akár meg is egyezhet az úgynevezett kollektív tudattalannal – nem létezik idő.

Tripler tátott szájjal bámult, a mesélő könnyedségétől letaglózva. Csak ennyit bírt megkérdezni:

– De mi köze mindennek Wheeler paradoxonához? 

– Nagyon is sok! – válaszolta Frullifer diadalmasan. – Már mondtam magának, hogy a pszitronoknak kell, hogy legyen tömegük, még akkor is, ha nagyon kicsi, akárcsak a neutrínóknak tulajdonított. Ha a kivetített pszitronok egy sugarat alkotnak, akkor az elsőknek, amelyeknek az energiája a végtelen felé közelít, a tömege és a sűrűsége is végtelen lesz. Ezek helyet adnak egy téridő-torzulásnak, amelybe az utolsók beleesnek, azok, amik hátrébb vannak a folyamatban, röviden a sugár szempontjából a sor végén lévők. Néhányan ezek közül a múltba kerülnek, azzal a temérdek információval, amely azonos az elsőkével. Ezért van az, hogy a kvazárból kibocsátott fotonok már tudják – ha szabad így kifejeznem magam –, hogy valaki majd megfigyeli őket. – Az ifjú hangja lelkesből óvatosra váltott. – Tudom, hogy ez a téma nem elfogadható magának, de engedje meg, hogy hozzátegyem: a folyamat, amelyet az imént leírtam, megmagyarázza a nagy részét az olyan jelenségeknek is, mint a jövőbe látás és a lélekvándorlás.

Tripler kézfeje hátuljával végigsimított homlokán, mintha láthatatlan izzadságcseppeket törölne le. Megrázta a fejét, és ismét az órára tekintett.

– Jobbnak látom, ha ehhez nem fűzök hozzá semmilyen megjegyzést. Egyedi elképzelés, Frullifer úr. Ha jól értettem, a kvantumjelenségekről alkotott saját értelmezését terjeszti elő. Én azonban mindenekelőtt asztrofizikus vagyok. Miért éppen hozzám jött?

– Mert Dobbs pszitronjainak létezése az egész asztrofizikát felforgatja. Ismétlem: felforgatja. – Frullifer kijelentését kezének ollószerű mozdulatával kísérte. – Elgondolkodtam: honnan jönnek a pszitronok? Az agy hozza létre őket? Nem, természetesen semmi nem hoz létre semmit. A pszitronok már léteznek alapállapotukban. Az agyi szinapszisok szabályozzák az információletöltést és -gerjesztődést, ezzel megadva nekik azt a sebességet, amiről beszéltem.

– És hol lennének ezek a pszitronok? A plafonra ragasztva?

– Mindenhol ott vannak, akárcsak a neutrínók. Az idegsejthálózatok fogadnak belőlük bizonyos mennyiséget, ezzel formába öntve a személyiséget és a szubjektív gondolatvilágot. De a pszitronok a világegyetem minden szegletében jelen vannak. Sőt, éppen a tömegük akadályozza meg, hogy az univerzum összeessen.

Tripler állapota az unalom, a nyugtalanság és a szórakozás között váltakozott. Ezek az ellentétes érzelmek arcán egy szarkasztikus grimasz formájában nyilvánultak meg.

– Tehát maga szerint a pszitronok lehetnek a titokzatos sötét anyag?

– Bravó! Látja, kezdi érteni! – kiáltotta Frullifer, aki nem érzékelte a tudós ironikus hanglejtését. – A pszitronok összessége, amelyet én személy szerint Pszichének hívok, az univerzum teljes egészét áthatja hol kisebb, hol nagyobb sűrűségben. Az ő tömegük, hozzáadva a neutrínókéhoz, az, ami megvédi az univerzumot az összeeséstől. A pszitronoknak viszont van valamijük, ami a neutrínóknak nincs: egy csomag információ, a bitekhez hasonló. De nem szeretnék túl homályossá válni.

– Az elejétől fogva az. – Tripler áthajolt az íróasztal felett, arcára nagyon komoly kifejezést erőltetve. – Most pedig válaszoljon egy döntő kérdésre! Vannak kísérleti bizonyítékai állításának alátámasztására? Vagy ezek csupán képzeletének szüleményei?

Frullifer magabiztosan elmosolyodott.

– Természetesen vannak bizonyítékaim. Három is, és mindhárom megcáfolhatatlan.

– Igazán? Mondjon legalább egyet!

– Ez egyszerű. Michelson kísérlete.

Tripler kezével az asztalra csapott, olyan erővel, hogy néhány papírlap a levegőbe repült, majd a padló felé szállingózott.

– Maga őrült! A Michelson−Morley-kísérlet a fizika történetének legnagyobb bukása! Még a gyerekek is tudják!

Frullifert ez cseppet sem befolyásolta.

– De én nem az 1904-es Michelson−Morley-kísérletről beszélek, hanem az 1925-ös Michelson–Gale-kísérletről, amely Sagnac 1913-as próbálkozásának a megismétlése volt. E két utóbbi kísérlet megfelelő skálákkal ismételte meg Michelsonét és Morley-ét, és teljes siker volt. Kimutatták, hogy a fény útja során találkozik egy olyan közeggel, amely lassítja. Sagnac az éterre gondolt, Michelson már nem volt benne olyan biztos. Nem tudhatták, hogy a közeg létezik, de nem az éter az. Hanem a Psziché, a pszitronok hatalmas tengere.

Tripler kimerülten dőlt hátra foteljében.

– Ezek lennének a bizonyítékok? Bánhatja, mert a türelmem kezd a vége felé járni.

– Nem, mondtam, hogy több is van! – kiáltott Frullifer, majd hangjára nyugalmat erőltetve folytatta:

 – Közismert tény a vörös irányába való elmozdulás, a galaxisok vöröseltolódása.

Tripler sötét arckifejezését döbbenet váltotta fel.

– Mégis, miket beszél? A vöröseltolódás csak azt mutatja, hogy a galaxisok távolodnak egymástól!

– Gondolják a Big Bang hívei, de ez csak egy szép és jó csalás. A Big Bang önmagában semmit nem bizonyít, hanem a vöröseltolódás létezése a bizonyíték. A vörös felé való eltolódás azért jön létre, mert a fény nagy távolságok esetén energiát veszít, eltorzul a kozmikus tereket kitöltő anyagtól. És ez az anyag a Psziché.

– Remélem, befejezte – vakkantotta Tripler.

– Nem, még hátravan a harmadik bizonyíték, a mindent eldöntő.

– És az mi lenne?

– A kozmikus háttérsugárzás.

Tripler az égre emelte szemeit.

– De az is a Big Bang bizonyítéka!

– Téved! – felelte Frullifer kategorikusan. – Ha az lenne, a mikrohullámú háttérsugárzás nem lenne homogén, holott egységes minden irányban. És most nehogy azzal jöjjön, hogy a COBE-műhold egy kvazárban eltérést fedezett fel! Elhanyagolható, mivel nagyon függhet a megfigyelés eszközétől. Nem tudnak átejteni.

Tripler kissé nyers hangnemet megütve fogta vissza türelmetlenségét.

– Régi probléma. Mi a magyarázata?

– Rendkívül egyszerű. Ha a Psziché torzító hatással van a sugárzó energiákra, kell, hogy legyen egy hasonló abszorpciós hatása is. Ez azt jelenti, hogy a fény felmelegíti, mert a kozmikus sugárzás mindenhol ugyanakkora. – Frullifer megállt levegőt venni. – Ahogy látja, professzor, egy egyedülálló, logikus magyarázatot kínálok a kvantum-paradoxonokra, az univerzum sötét anyagának problémájára, a galaxisok vöröseltolódására, az agyi aktivitás mechanizmusaira és még a telepatikus jelenségekre is. Mindezt anélkül, hogy ellentmondanék az általános relativitáselméletnek és a fizika többi alaptételének.

– Látom – jegyezte meg Tripler szórakozva.

– Vettem a bátorságot, és egy könnyen értelmezhető matematikai tenzor-modellbe foglaltam felfedezésem… Úgy értem, magam és Dobbs felfedezését, természetesen – Frullifer előrehajolt, és a pulóvere alól a Speculations in Science and Technology hajóvá hajtogatott példányát vette elő. – Amint látja, csak Ausztráliában találtam olyat, aki hajlandó volt publikálni az anyagaimat. De a maga segítségével…

– A segítségemet akarja? Hogyne! Várjon egy pillanatot, hívom az egyik munkatársamat! – Tripler felkelt, kinyitotta az ajtót, és kikémlelt a folyosóra. Valakinek intett. – Rögtön jön.

Egy pillanattal később feltűnt az ajtóban egy izmos óriás a biztonsági szolgálat egyenruhájában. Tripler rámutatott Frulliferre.

– Mike, dobd ki innen ezt az idiótát! És úgy csináld, hogy soha többé ne zavarjon!

Frullifer arcán kétségbeesés tükröződött, miközben az óriás felkapta és kivonszolta. Éppen csak annyi ideje maradt, hogy még elkiabálhassa:

– Hibát követ el! Nem tudja, mi mindenre lehet alkalmazni! Egy nap meglátja majd, hogy az eget pszitronikus űrhajók szelik át, és mindenki az én nevemet…

Tripler hallgatta a lépcsőházban hosszasan zengő hangot. Azután felemelte a folyóiratot, gondosan távol tartva magától, mintha fertőző lenne. Megrázta a fejét, és betette a furcsa iratok fiókjába.