CORVINA

COPYRIGHT © NYÁRY KRISZTIÁN 2013

VERSEK © JOGTULAJDONOSOK

KÉPEK © PETŐFI IRODALMI MÚZEUM, ORSZÁGOS SZÍNHÁZTÖRTÉNETI MÚZEUM ÉS INTÉZET, MAGYAR NEMZETI MÚZEUM, MÓRA FERENC MÚZEUM, KUBINYI FERENC MÚZEUM, HUNGART (KÁLMÁN KATA, RÉDNER MÁRTA, RÓNAI DÉNES), BALLA DEMETER, NÁDAS PÉTER, WACHTER KLÁRA JOGUTÓDJAI, MÁTÉ OLGA JOGUTÓDJA, HAMVAS BÉLA ÖRÖKÖSE

SZERKESZTETTE: BÁRTFAI ANDREA

A KÉPEKET VÁLOGATTA: NYERGES GABRIELLA

BORÍTÓTERV: BÁRTFAI ANDREA ÉS MOHAMMED NUR

A BORÍTÓ SÁNDOR KATALIN FOTÓJÁNAK FELHASZNÁLÁSÁVAL KÉSZÜLT

KIADJA A CORVINA KIADÓ KFT., AZ 1795-BEN ALAPÍTOTT MAGYAR KÖNYVKIADÓK ÉS KÖNYVTERJESZTŐK EGYESÜLÉSÉNEK TAGJA

ISBN 978 963 13 6183 4

ELEKTRONIKUS KÖNYV: SZEGEDI GÁBOR

Azt, hogy az előszóval nem árt vigyázni, idén júliusban tanultam meg. Az Így szerettek ők első kötetének előszavát ugyanis akaratán kívül sok ezer fiatal kénytelen volt megismerni. A romániai magyar irodalmi érettségin éppen ebből a szövegből szerepelt idézet. Arra kellett válaszolni a diákoknak, mi is volt a célom a történetek közlésével. A választ korábban próbáltam megúszni magam is, de most, hogy 30 pontot ér a kifejtése, kénytelen vagyok megbirkózni vele.

Tehát: a könyv, amit az olvasó most kezébe vesz, nem irodalomtörténeti szakmunka, még kevésbé tankönyv. Ugyanúgy nem az, mint ahogy az első 40 történetet tartalmazó kötet vagy az általam közölt Facebook-bejegyzések sem tartanak igényt semmilyen tudományos besorolásra. Bár irodalomtörténészek kutatásain alapuló, igaz történeteket mesélek el magyar írók és költők magánéletéről, fő célom továbbra is a szórakoztatás. Az, hogy az Így szerettek ők elnyerte a könyvtárosok és a magyartanárok szakmai díját, mégis örömmel tölt el. Hiszen a Magyar Könyvtárosok Egyesülete által adományozott Fitz József-könyvdíj és a XX. Budapesti Nemzetközi Könyvfesztivál irodalomtanárokból álló zsűrijének Budai-díja egyaránt azt erősíti, hogy írásom mások szerint is úgy hat, ahogy szerettem volna: kedvet csinál a művek olvasásához.

Rendkívül sokan, sokfélét írtak a könyvemről. A dicsérő cikkekről nincs mit mondanom: jól estek, még akkor is, ha olykor túlzott jelentőséget tulajdonítottak munkámnak. Igazi alapos, ám elítélő kritika kettő akadt: Margócsy Istváné („Irodalomtörténeti Story magazin” in: Élet és Irodalom, 2013/5.) és Bíró-Balogh Tamásé („Pletykaapu” in: Irodalmi Jelen, 2013. július). Mindketten az irodalomtudomány jeles képviselői, s ezért mindketten a szakma nevében is szólnak. Nagyjából egyetértenek abban, hogy az írók szerelmi életét elbeszélő történetek egyszerű bulvárpletykák, amelyeknek nincs tudományos relevanciája, és nem fogják az olvasó figyelmét a művekre irányítani. Bíró-Balogh szerint – aki a tudományos nyelvhasználatot is számon kéri rajtam – egyenesen veszélyes könyv az enyém, mert „úgy szól az irodalomtörténetről, hogy közben valami egészen másról beszél”. Kritikusaim véleményét tisztelem, ám nem tudom nem észrevenni, hogy kiindulópontjuk azonos azokkal a lelkes olvasókéval, akik tananyagként olvastatnák könyvemet a diákokkal. E megközelítés – húzódjon mögötte elismerés vagy kritika – egyaránt téves.

Hiba lenne tankönyv-pótlékként vagy tudományos szakmunkaként olvasni a könyvemet, – ezt senkinek nem ajánlom. Egyszerűen csak elmesélem néhány számomra kedves szerző magánéletének egy-egy epizódját. Szándékosan nem vonok le belőlük semmilyen tanulságot az egyes művekre vonatkozóan. E szerelmi történetek érdekességét valószínűleg az adja, hogy bár éppúgy hozzátartoznak a tankönyvekben is szereplő írók és költők életrajzához, mint az, hogy hová jártak iskolába, mégis ismeretlenek maradtak a legtöbb olvasó előtt. „De hát nincs ebben semmi új, ezeket a történeteket már mind ismertük” – mondta egy kiváló irodalomtörténész a könyvről szólva. Tudományos értelemben igaza is van, hiszen az általam elbeszélt történeteket valóban nem én tártam fel, nem filológiai újdonságok. Csakhogy ezeket a „titkokat” az irodalomtudomány nem tette közismertté, legfeljebb a magyar-szakos bölcsészek csemegézhettek belőlük. Az én szerepem mindössze annyi volt, hogy kinyitottam egy ajtót az arisztokratikus tudományosság falán, melyen át most jóval többen beláthatnak, mint korábban.

Lehet vitatkozni azon is, hogy az írók szerelmi történetei kedvet csinálnak-e a műveik olvasásához vagy sem. A facebookos kommentekből, a könyvtárosok és magyartanárok tapasztalataiból az látható, hogy nagyon sokan vannak, akik számára egy izgalmas életrajz kedvet csinál az életműhöz is. Van olvasóm, aki az általam megírt magánéleti történet kapcsán hallott először Tersánszky Józsi Jenőről, s ma már a kedvenc írója. Van, aki elszomorodott Radnóti Miklós szerelmi életén, ezért újraolvasta a költő összes versét. Elképzelhető persze, hogy vannak olyanok is, akik azt gondolják, hogy egy könnyed történet Ady Endre kalandos szerelmi életéről pótolja a Magunk szerelme olvasását, s hogy ez lenne maga az irodalom. Nekik – aggódó kritikusaimmal egyetértve – azt üzenem: a lényeg a művekben van, a többi csak kiegészítő információ.

Egy jó versnek, akkor is működnie kell, ha semmit nem tudunk a keletkezési körülményeiről. Mégis szegényebb lenne az értelmezés, ha alkotója életrajzát nem ismernénk. Hiszen a szerző léte ugyanolyan „tulajdonsága” a versnek, mint hogy van ritmusa, rímképlete, nyelve, vannak benne költői képek, kulturális referenciák. A Levél a hitveshez gyönyörű szerelmes vers akkor is, ha nem tudjuk, mikor és hol keletkezett. De mennyivel gazdagabb az értelmezés lehetősége, ha tudjuk, hogy ki volt Radnóti Miklós, és miért kellett búcsúznia a rá váró sors biztos tudatában Gyarmati Fannitól.

A szerzői magánélet szerelmi szálai önmagukban lehetnek kedvcsináló mesék, de nem egyszer az életművet is más megvilágításba helyezik. Másként olvassuk Szabó Lőrincet, amióta tudjuk, hogy szerelmes versei nagy részét nem a feleségéhez, hanem öngyilkossá lett szeretőjéhez írta. Vajon ezt az információt titokban kellett volna-e tartani a szerző halála után? Rengeteget megtudhatunk Móricz alkotási módszereiről most kiadott naplóinak őszintén kitárulkozó, intim részeit olvasva. Ránk tartozik-e, hogy ki volt az Árvácska valódi modellje? El kell-e fogadnunk a szemérmes tankönyvi magyarázatot az örökbefogadott árva lányról, vagy immár nem kell titkolnunk, hogy élete utolsó szerelméről van szó? Ezekkel a dilemmákkal nemcsak én, hanem a komoly irodalomtudomány is nap mint nap szembesül.

Egy nagy nevű irodalomtörténész nemrégiben filológiailag alátámasztott tanulmányban bizonyította: az egyik legjelentősebb magyar költő szerelmes verseinek egy részét pályatársa feleségéhez írta. A házasságtörő kapcsolat ihlette versek önálló ciklust adnak ki az életművön belül, s új megvilágításba kerül a költemények egy része. Jelentős felfedezés, mégsem értesülhet róla a nagyközönség. Ezidáig nem akadt ugyanis mértékadó folyóirat, amelyik – tekintettel a leszármazottak érzékenységére – megjelentette volna a tanulmányt. A magánélet védelme jogos igény, ám nem kevésbé jogos kérdés: hány évig kell titokban tartani a tudományos szempontból is jelentős életrajzi információt?

E könyvből is kimaradt egy történet, amelynek hátterét kivételesen nem tanulmányokból, már publikált naplókból vagy más közkeletű forrásból vettem, hanem kéziratban hátrahagyott levelekből. Egy magyar író évtizedeken át tartó, házasságon kívüli kapcsolatáról van szó, amelyről a jogörökösök döntése értelmében nem szabad írni. Ez is tiszteletben tartható álláspont, ám nem árt tudni, hogy a szeretőhöz írt több száz levél tökéletesen pótolja az adott szerző hiányzó naplóját, és a művek keletkezési körülményeit éppúgy dokumentálja, mint az író alkotásról vallott gondolatait. Vajon a magánszféra védelméhez vagy az irodalmi szempontok érvényesüléséhez fűződik-e  fontosabb érdek?

Arra számítok, hogy az itt közölt negyven történet közül a Kölcsey Ferencről szóló fogja a legtöbb vitát kiváltani. A Himnusz költőjének összetett érzelmi élete, férfiakhoz írott szerelmes levelei, kínlódásai és elfojtódásai eddig sem voltak ismeretlenek az irodalomtörténészek előtt. A Kölcsey-monográfiák szerzői azonban leggyakrabban megkerülik, vagy egy-két mondatban elintézik annak magyarázatát, hogy miért írt áradóan szerelmes sorokat a költő két barátjához is. Ezen a ponton bizonyosan szembekerül egymással a kultusz és az életrajz. Nem tagadom: bennem is felötlött, szabad-e hozzányúlnom Kölcseyhez, aki vitathatatlanul a magyar nemzeti identitás egyik megteremtője. Végül úgy döntöttem, hogy az általam megismerni vélt történet nem csak rám tartozik. Nem véletlenül lett ez könyvem leghosszabb fejezete, s nem véletlen az sem, hogy a következtetések levonását teljes egészében az olvasóra bízom.

E könyv nem folytatása az első kötetnek, egyszerűen csak újabb 40 történet magyar írók és költők szerelmi életéről. Annyit mindenképpen ígérhetek: nem tervezem, hogy újabb könyvet írok a témában, – ha újabb izgalmas történetre bukkanok, legfeljebb a Facebookon publikálom majd. Az írások nem születhettek volna meg első olvasójuk, e kötet szerkesztője, Bártfai Andrea Zsöme észrevételei nélkül. Köszönettel tartozom Alexander Bródynak, Bächer Ivánnak, Czeizel Endrének, Cserna-Szabó Andrásnak, György Péternek, Kúnos Lászlónak és Péter Lászlónak ötleteikért, értékes gondolataikért, amelyekkel segítették munkámat.

Végezetül köszönetet mondok annak a 30 ezer embernek, akik rendszeresen követik és megosztják írásaimat. Nem ismerhetem őket személyesen, az internetnek köszönhetően mégis sokat tudok róluk. Átlagéletkoruk 32 év, a legfiatalabb közülük 10, a legidősebb 87 éves. Többségük – de nem elsöprő többségük – nő, döntően városlakók, diplomások vagy egyetemisták. Meglepően sok közülük a határon túli magyar, legtöbben Erdélyből, sokan Londonból és Berlinből olvassák írásaimat. Budapesttől legtávolabb élő olvasóm az új-zélandi Wellingtonból követi bejegyzéseimet. Nekik is köszönhető, hogy az egyes történetek nyomtatott és online verziói alapvetően eltérnek egymástól, hiszen az élő közegben még hónapokkal megírásuk után is változnak, kiegészülnek a posztok. Akit a történetekhez írt olvasói kiegészítések, viták is érdekelnek, az továbbra is ellátogathat Facebook-oldalamra, a hátlapon található QR-kód beolvasásával.

Él Santiago de Chilében, távol a hazájától egy idős hölgy, aki egy fénykép tanúsága szerint az én könyvemet olvassa. Van a székelyföldi Nyikómalomfalván egy kocsma, amelynek a fala az írásaimat kísérő fényképekkel van kitapétázva. Él Budapesten egy gyönyörű szemű, 101 éves asszony, egy nagy költő özvegye, aki a könyvemet küldte ajándékba egy jelentős kortárs költőnek. Szóval elképesztő dolgok történtek velem másfél év alatt. Köszönöm.

Lectori Salutem!

Nyáry Krisztián

❦ KARINTHY FRIGYES ÉS JUDIK ETEL

KARINTHY FRIGYES 1913 KÖRÜL, VALAMIKOR A LÁNYSZÖKTETÉS UTÁN.

A 25 éves Karinthy Frigyes egy színház süllyesztőin és hátsó öltözőin át, revolverrel a kezében szöktette meg férjétől a 27 éves Judik Etel színésznőt. A pár meg sem állt Berlinig, ahol hosszú hónapokig bujkáltak a bosszúszomjas férfi elől. Mindez 1912-ben történt, amikor már két éve tartott titkos kapcsolatuk.

A tehetséges drámai színésznőt két évvel korábban mutatta be Karinthynak barátja, Kosztolányi Dezső a New York kávéházban. A költőnek előzőleg futó kalandja volt a telt idomú, kreol bőrű lánnyal, akit Bogának becéztek barátai. Boga minden ízében nő volt, örökké pirosra rúzsozott szája, búgó hangja ellenállhatatlanná tette, így Karinhty is hamar beléhabarodott. Nem tudjuk, már túl voltak-e az első randevún, amikor Karinthy Frigyes tollából rajongó írás jelent meg a színésznőről a Kritika című lap 1910. szeptemberi számában. „Hol van és mivé lett Judik Etel?” – teszi fel a kérdést az író, aki több színpadi lehetőséget sürget az általa páratlanul tehetségesnek tartott színésznőnek.

Bogát nemcsak fiatal hódolója, hanem a közönség is tehetségesnek tartotta, mégis nehezen érvényesült a színi pályán. Anyja – ugyancsak Judik Etel néven – cigány származású vándorszínésznő volt, aki leányanyaként hozta világra gyermekét. A lányt nagyanyja – szintén Judik Etel – nevelte Budapesten, igen nehéz körülmények között. Az a tény, hogy a színi akadémiát ösztöndíjjal végezhette, utal rá, hogy tanárai ígéretes tehetségnek tartották. Pályakezdő színésznőként azonban mégis állás nélkül maradt, s csak külső tagként csatlakozhatott a rendkívül progresszív Thália Társasághoz, ahol Strindberg-, Ibsen- és Gorkij-darabokban lépett fel. A bizonytalan státust és az alacsony fizetést azonban nem engedhette meg magának, így inkább egy kabaréhoz csatlakozott.

AZ UTOLSÓ KÖZÖS NYARALÁS SIÓFOKON 1918-BAN.

Talán az örökös nélkülözés elől menekülve ment feleségül 1907-ben első férjéhez, akinek összesen három gyermeket szült. A férj, Laki Bakits János a századforduló ismert kalandora volt. Hol katonatisztként, hol kereskedelmi ügynökként és feltalálóként, hol pedig egykori rendőrkapitányként szerepelt a lapokban. Leginkább mégis nagystílű szélhámosként lehetne jellemezni: mondják, egy ízben felszedette és eladta a Podmaniczky utca köveit. Feleségével goromba volt és elhanyagolta. Így aztán nem csoda, hogy Boga örömmel kezdett találkozgatni a színészi tehetségéért és szépségéért egyaránt rajongó fiatal Karinthyval.

1911 elején már bizonyosan egy pár voltak. Ebben az időben Kosztolányi Dezső éppen Karinthy ifjúkori kedvesének, Harmos Ilonának udvarolt, s gyakran csináltak közösen programot. Szívesen jártak négyesben moziba vagy kávéházba is, bár a két színésznő végig kissé féltékeny volt egymásra. A futó kalandból azonban mindkét pár esetében egyre komolyabb kapcsolat alakult ki. Karinthy Esik a hó című novelláskötete 1912-ben már „J. E. asszonynak” ajánlva jelent meg a Nyugat kiadásában. Kosztolányiéknak könnyebb dolguk volt, ott ugyanis nem szerepelt féltékeny férj a történetben. Karinthyt azonban megverte a feldühödött Laki Bakits János a New York Kávéház teraszán, és halálosan meg is fenyegette. Párbajra is sor került, amelynek során az író véletlenül a saját kezét lőtte át.

Ezt követte a romantikus feleségszöktetés és a kalandos menekülés. Berlinben Brázay Emil, a Pesti Hírlap tudósítója szerzett nekik búvóhelyet: „Autotaxin robogtunk (…) lakásomig, s még az úton megtudtam, hogy Karinthy Frigyes megszöktette Judik Etelt, kiről tudtam, hogy többgyermekes anya, egy ügynök neje, aki revolverrel a kezében napokon át üldözte, halálra kereste Intit, le akarta puffantani, ahogy már az ilyen felbőszített, féltékeny tigrisek szokták.” Fél évet töltöttek Németországban. Bár szinte folyton együtt voltak, vagy ötszáz szerelmes levelet váltottak egymással. Amikor hazamerészkedtek, Karinthynak még mindig tartania kellett a férj bosszújától. A szélhámos dühe azonban lecsillapodott, amikor kérésére tekintélyes summát kapott azért, hogy beleegyezzen a válásba. A két fiút az apának, a lányt az anyának ítélte a bíróság. A volt férj és fiai azonban még Karinthy élete végén is gyakran megjelentek, hogy kisebb-nagyobb összegeket kérjenek az írótól.

Boga már hét hónapos terhes volt fiukkal, Gáborral, amikor 1914-ben végre összeházasodhattak. A kissé rendetlen, szelíd, de szenvedélyes nő volt Karinthy életében az egyetlen igazi harmonikus, nagy szerelem. A férj az Így írtok ti megjelenése után ismert író lett, a feleség viszont a szülés után nem ment vissza a színházba, hanem megpróbált a családról gondoskodni. Nem volt könnyű dolga: Rökk Szilárd utcai bérelt lakásuk a társasági élet egyik központja lett. Hunyady Sándor visszaemlékezése szerint éjszaka is egymásnak adták a kilincset náluk a kávéházakban megfáradt költők, filozófusok, festők és mindenféle furcsa csodabogarak, akiket a háziasszony tartott jól kenyérrel, szardíniával vagy kolbászmaradékkal, attól függően, mi akadt éppen a nem túl bőségesen feltöltött kamrában. Gyakran tartottak felolvasásokat is Karinthy műveiből, ilyenkor Judik Etel is újra közönség elé léphetett.

Karinthy Feleségem beszéli címmel tárca-sorozatot közölt a Pesti Naplóban, ahol egy nő látószögén keresztül meséli el, hogyan lehet túlélni a háborús nélkülözést. A fiktív szereplőt, – aki színészi képességét is mozgósítja, hogy élelmiszerjegyet szerezzen a családjának – a kortársak nem minden alap nélkül azonosították Judik Etellel. Neki is köszönhető, hogy a háborús éveket nagyobb nehézségek nélkül vészelte át a család.

Házasságuk mégsem tartott sokáig. Boga 1918-ban elkapta a spanyolnáthát, Karinthy a hír hallatán besztercebányai utazását félbeszakítva vonaton rohant feleségéhez. Amire hazaért, Boga már haldoklott. Egy nappal később, 1918. október 17-én halt meg férje karjaiban. Karinthy először Kosztolányiékat hívta zokogva telefonon, akik azonnal siettek hozzá. „Rúzzsal és tükörrel a kezében halt meg”, – mondta nekik, hogy igazolja: Judik Etel Boga úgy halt meg, igazi nőként, ahogyan élt.

JUDIK ETEL 1913-BAN, AZ ESKÜVŐ ELŐTTI ÉVBEN.

KARINTHY FRIGYES: BOGA-NAPLÓ – RÉSZLET – 1918. OKTÓBER 28.

Kezdem elfelejteni az arcát. De ma álmomban láttam megint. Az ágyban föléje hajoltam, a ritka éjszakák egyikét ismételtem meg, mikor én közeledtem hozzá. Felmosolygott rám, olyan szép volt, mint azelőtt a legnagyobb mámorok idején. Aztán valami hosszú és kusza dolog volt, ő börtönben ült sokáig, aztán felmentették, aztán öngyilkos lett.

A lelki sérülés nem gyógyul be soha: de hozzászokik a lélek. Úgy érzem, agyamban daganat képződött, vagy egy éles idegen tárgyat döftek bele, amikor ő meghalt – ezt a kést nem húzhatom ki belőle többé, mert hiszen ő halott marad (csak ha feltámadna, ami lehetetlen,), de idővel hozzászokik majd az agyam a késhez és járni fogok vele, mint aki golyót hord a koponyacsontban.

A legrosszabb napom ma volt. Délután krízisen mentem át: órákon múlt az életem. Elolvastam a leveleket, amiket Berlinben írtam hozzá. Éjjel-nappal együtt voltunk és mégis leveleket írtunk egymáshoz, oly rettenetesen és tébolyultan szerettük egymást. A leveleket eltettem.

Én nem sajnálom őt, hiszen meghalt.