SAMANTHA SHANNON

CSONTSZÜRET

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2013 by Samantha Shannon

Hungarian translation © Juhász Viktor, 2013

ISBN 978-963-293-303-0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az álmodóknak

Ezen a földön túl és az embereken túl van

egy láthatatlan világ, a lelkek birodalma.

CHARLOTTE BRONTË{1}

AZ ÁTOK

Néha azzal áltatom magam, hogy kezdetben többen voltunk. Sokan akkor sem lehettünk, gondolom én. De talán csak többen, mint most.

Mi vagyunk a kisebbség, akiket a világ nem hajlandó elfogadni. Nincs helyünk a mesék birodalmán túl, és már a meséket is betiltották. Külsőre semmiben sem különbözünk a többiektől. Pontosan úgy viselkedünk, mint bárki más, sőt sok szempontból pontosan olyanok vagyunk, mint bárki más. Ugyanúgy járjuk az utcákat, a várost. Első pillantásra semmi különleges nincs az életünkben – a gond akkor kezdődik, ha valaki alaposabban figyelni kezd.

Közülünk sem mindenki tudja, kicsoda valójában. Egyesek a haláluk pillanatában sem sejtik, kik ők. Azonban vagyunk néhányan, akik ismerik az igazságot. Minket nem kapnak el soha. De attól még mindenhol ott vagyunk.

Higgyetek nekem.

Nyolcéves korom óta Londonban éltem, abban a kerületben, amelyet valaha Islingtonnak neveztek. Egy kizárólag lányoknak fenntartott magániskolába jártam, amíg tizenhat évesen el nem kezdtem dolgozni. Akkor 2056-ot írtunk, Scion naptára szerint Scion után 127-et. A legtöbb fiataltól elvárták, hogy ennyi idősen már képes legyen gondoskodni magáról: ez általában azt jelentette, hogy egy pult mögött állva kiszolgálhatta a vevőket. A szolgáltató szektorban bőven akadt munka. Apám mindig úgy gondolta, egyszerű élet vár rám: gyakran mondogatta, hogy hiába vagyok okos, hiányzik belőlem a kellő ambíció, és úgyis birkaként sorolok be bármilyen állásba, amit az élet az utamba sodor.

Mint úgy általában mindenben, ebben is tévedett.

Tizenhat évesen kezdtem dolgozni Scion London – vagy ahogyan az utcán neveztük, SciLo – alvilági bűnszervezetének. Ez egy másik világ volt, a bandákba verődött látók birodalma, akik nem ismertek kegyelmet, és bárkit, bármikor elsöpörtek az útból, ha a túlélés ösztöne ezt diktálta. Mindannyian a citadellát behálózó szindikátusnak és a szervezetet irányító bűnözőkirálynak dolgoztunk. A társadalom peremére szorulva kénytelenek voltunk bűnözőkké válni, mert csak így tudtuk fenntartani magunkat, ezzel viszont újabb muníciót adtunk a gyűlölködőknek. Tulajdonképpen igazoltuk az összes – alapvetően téves – elvárásukat.

Nekem sikerült megvetnem a lábam a káoszban. Egy mímeslord vett a szárnyai alá. A főnököm egy Jaxon Hall nevű férfi volt, az I-4-es terület ura. Közvetlenül hatan dolgoztunk neki. Csak úgy emlegettük magunkat, hogy a Hét Pecsét.

Apám minderről semmit sem tudhatott. Abban a hitben élt, hogy egy oxigénbárban vagyok kisegítő, amely rosszul fizető, de törvényes munkának számított. Szívfájdalom nélkül hazudtam neki. Nem értette volna meg, miért keresem a bűnözők társaságát. Sokkal inkább illettem közéjük, mint az apámhoz.

Tizenkilenc éves voltam, amikor az életem nagy fordulatot vett. Addigra már egészen ismert névnek számítottam az utcán.

Kemény hét állt mögöttem, és úgy terveztem, hogy a hétvégét az apámmal töltöm. Jax nem igazán értette, minek akarok szabadságot kivenni – a szindikátuson túli élet számára nem létezett és hasznot sem hozott –, de neki nem volt családja. Vagy legalábbis élő rokonai. Bármennyire is gyenge szálak fűztek az apámhoz, mégis úgy éreztem, butaság lenne megszakítani vele minden kapcsolatot. Hébe-hóba elmentünk vacsorázni, néha felhívtam, novemberár alkalmából megajándékoztuk egymást. Az egyedüli bökkenő apám folyamatos faggatózása volt. Milyen az állásom? Kikkel barátkozok? Hol élek? Egyik kérdésére sem tudtam megfelelően válaszolni. Az igazság túlságosan veszélyes lett volna. Apámból azt is kinéztem, hogy személyesen juttat a Tower Hillre, ha megtudja, mivel foglalkozom. Talán mégis el kellett volna mondanom neki az igazat. Lehet, hogy belehalt volna.

Mindenesetre a magam részéről egyáltalán nem bántam meg, hogy beléptem a szindikátusba. Tisztességes munkának nem lehetett nevezni, ellenben remekül fizetett. És mint Jax szokta mondogatni, inkább legyen az ember bűnöző, mint lúzer.

A utolsó munkanapomon szakadt az eső.

A gép, amelyre rákapcsoltak, gondoskodott az összes életfunkciómról. Első pillantásra halottnak tűntem, és bizonyos értelemben az is voltam: a lelkem majdnem teljesen elszakadt a testemtől. Ez már önmagában bűncselekménynek számított, amiért bitóra kerülhettem volna.

Mint említettem, a szindikátusnak dolgoztam. Ideje pontosítanom egy kicsit. Ha úgy vesszük, hacker voltam. Nem gondolatolvasó, legalábbis a szó szoros értelmében nem: inkább elmeradar, aki az éterre hangolódva fogta annak minden rezdülését. Érzékeltem az álomplánokat és a kóbor lelkeket. Az engem körülvevő teret, csupa olyasmit, ami egy átlagos látó előtt rejtve maradt.

Jax egyszemélyes riasztórendszereként szemmel tartottam a szektor éteri részén zajló aktivitást. Gyakran kellett letapogatnom más látókat, hátha rejtegetnek valamit. Kezdetben csak a velem egy szobában tartózkodókat – akiket láttam, hallottam vagy akiket meg tudtam érinteni –, de hamarosan rájöttem, hogy ennél jóval többre is képes vagyok. Olyasmit is érzékeltem, ami nem a közvetlen közelemben történt: rögtön tudtam, ha kint, az utcán végigsétált egy látó, és megéreztem, amikor Covent Gardenben gyülekezni kezdtek a lelkek. Amint rákapcsoltak a létfenntartó gépekre, a Seven Dials egy mérföldes körzetében bármit kiszagoltam az éterben. Ha bárkinek kedve támadt az I-4 szennyesében turkálni, akkor Jaxon záros határidőn belül már ugrasztotta is szerény személyemet. Meggyőződése szerint ennél sokkal többre is képes lehettem volna, de Nick minden kísérletezést megtiltott. Fogalmunk sem volt, milyen következményei lennének rám nézve.

Természetesen a tisztánlátás minden formája hatóságilag tiltott tevékenység volt, amellyel pedig pénzt is lehetett keresni, az kimondottan bűnös dolognak számított. Külön kifejezés is létezett rá: ez volt a mímesbűn, a szellemvilággal folytatott kommunikáció, különösen anyagi haszonszerzés céljából. Az egész szindikátus a mímesbűnre épült. A bandákból kiszorultak között mindennapos dolognak számított a készpénzért űzött mímelés. Mi ripacskodásnak hívtuk, Scion hatóságai hazaárulásnak. Az efféle bűnökért Szemfedél márkájú nitrogéngázas kivégzés járt. Még ma is emlékszem, milyen szalagcímekkel vezették be az új terméket: SCION LEGÚJABB CSODÁJA, A FÁJDALOMMENTES BÜNTETÉS! Azt mondták, olyan egyszerű, mint bevenni egy altatót, csak ebből az álomból soha többé nem ébred fel senki. A nyilvános akasztások ettől még nem mentek ki a divatból, a felségárulóknak pedig továbbra is fenntartották az alkalmi kínvallatást.

Már azzal felségárulást követtem el, hogy éltem.

De térjünk vissza ahhoz a naphoz, amikor Jaxon rákötött a létfenntartó gépekre, és kiküldött felderíteni. Éppen egy olyan lokális elmét cserkésztem be, aki gyakran felbukkant a négyes szektorban. Mindent bevetettem, hogy hozzáférjek az emlékeihez, de valami állandóan megakadályozott. Ehhez fogható álomplánt még soha az életben nem láttam. Ez még Jaxnek is új volt. Ennek az elmének csak a védőmechanizmusai rétegezettségét tekintve minimum több ezer évesnek kellett volna lennie, ami természetesen lehetetlen. Nem, itt valami másról lehetett szó.

Jax gyanakvó természet volt. Szokás szerint a szektor minden újonnan érkezett tisztánlátójának negyvennyolc órán belül jelentkeznie kellett volna nála. Ő valamelyik bandára gyanakodott, de az I-4-ben nem akadt senki, aki blokkolhatta volna az érzékelésemet. Főleg azért, mert egyikük sem tudta, hogy képes vagyok ilyesmire. Nem lehetett Didion Waite, a terület második legnagyobb bandájának a feje. Sem a Dials valamelyik éhező ripacsa. Sem a kisstílű tolvajlásokra szakosodott mímeslordok. Nem, ez egy idegen volt.

Több száz különálló tudat suhant el mellettem a sötétben ezüstös fénycsíkként, és tulajdonosaik tempójában rótták az utcákat. Egyiküket sem ismertem fel. Az arcukat nem láttam, csak az elméjük külső rétegét.

Közben elhagytam a Dials területét. Érzékelésem fokozatosan kúszott észak felé, bár nem tudtam volna pontosan megmondani, merre. Csak követtem az ismerős, veszedelmes érzést. Egyre közelebb kerültem az idegen tudathoz. Úgy vonzott magához az éterben, mint kóbor fáklyafény az eltévedt vándort. Fényesen ragyogó elmék felett és alatt cikázott, egyre gyorsabban, mintha megérezte volna a jelenlétemet. Mintha menekülni próbált volna. Éreztem, hogy nem valami bölcs ötlet a nyomába erednem. Nem tudhattam, merre vezet, és már így is túl messzire kerültem Seven Dialstől.

Jax azt mondta, derítsd ki, mi ez – motyogta egy erőtlen gondolat a fejemben. – Különben dühös lesz. Rákapcsoltam, és most már jóval gyorsabban robogtam előre, mint amire hús-vér emberként képes lettem volna. Hátrahagyott testem pányvaként próbált visszahúzni. Megpillantottam a szakadár tudatot. Ez nem ezüstszínben izzott, mint a többi, hanem sötét volt és fagyos, egy jégből és kőből faragott elme. Még egy utolsó nekirugaszkodással utánavetettem magamat. Közel volt, olyan közel… nem veszíthettem el pont most….

Ebben a pillanatban az éter megvonaglott körülöttem, és a zsákmány egy szempillantás alatt eltűnt. Az idegen tudata ismét kisiklott a kezemből.

Valaki elszántan rázogatta a testemet.

Az ezüstfonalam – a testem és a lelkem közötti kapocs – rendkívül érzékeny. Az ezüstfonálnak köszönhetően tudtam távolból érzékelni az álomplánokat, egyúttal ez rántott vissza a bőrömbe szükség esetén. Kinyitottam a szemem, és az első dolog, amit megláttam, Dani volt, aki egy parányi zseblámpával világított az arcomba.

– Pupillareflex oké – mormolta maga elé. – Jó.

Danica: a saját külön zsenink, akinél csak Jax volt okosabb. A lány három évvel lehetett idősebb nálam, és nagyjából annyira volt érzékeny és bájos, akár egy arcbarúgás. Amikor dolgozni kezdett nálunk, Nick rögtön lepszichopatázta. Jax szerint egyszerűen ilyen volt a személyisége.

– Hasadra süt a nap, álmodozó! – mondta Dani, és lekevert egy enyhébb pofont. – Üdv a húsvilágban!

Az ütésbe belesajdult az arcom, ami mindig jó jel, ha nem is túl kellemes. Tétova mozdulattal lecsatoltam az oxigénmaszkot.

Lassan kiélesedtek a körvonalak és végre tisztán láttam a főhadiszállást. Jax kérója dugáruval zsúfolásig pakolt titkos barlang volt: tiltott filmek, zenék és könyvek préselődtek egymáshoz a vastag porréteggel borított polcokon. Szép kis gyűjteményt szedett össze a füzetes horrorponyvákból, amelyeket hétvégenként lehetett összevadászni a Covent Garden piacán, és nagy kupacban álltak az összegemkapcsozott röpiratok. Ez volt az egyedüli hely az egész világon, ahol azt olvastam, néztem vagy csináltam, amit csak akartam.

– Soha ne ébressz fel így! – mondtam Daninek, aki pedig ismerte a dörgést. – Mennyi ideig voltam odakint?

– Hol?

– Na hol? Szerinted?

– Ja, tudom már! – Dani eltúlzott mozdulattal csettintett. – Az éterben! Bocs, de nem figyeltem. Elfelejtettem mérni az időt.

Ez elég valószínűtlennek tűnt. Dani figyelme sohasem lankadt.

A létfenntartó gépre erősített, elektroncsöves, kék Nixie-órára néztem. Dani saját maga szerelte össze, és rögtön el is nevezte Döglött Látók Létfenntartó Rendszerének, amit DL2R-nek rövidített. Ez az eszköz mérte és szabályozta a testem funkcióit, miközben távolsági felderítésre indultam az éterben. Amint megláttam a derengő számjegyeket, azonnal összeszorult a gyomrom.

– Ötvenhét perc! – nyögtem, és megdörgöltem a halántékomat. – Képes voltál egy órán át az éterben hagyni?

– Meglehet.

– Egy egész órán át?

– A parancs az parancs. Jax külön szólt, hogy szeretné, ha szürkületig megoldanád neki a titokzatos elme rejtélyét. Sikerült?

– Próbálkoztam.

– Vagyis nem. Hát akkor ennyit a jutalomról. – Dani egyetlen kortyra lehúzta a presszókávéját. – Még mindig nem bírom felfogni, hogyan lehettél képes elveszíteni Anne Naylort.

Annyira tudtam, hogy fel fogja emlegetni. Pár nappal korábban elküldtek az egyik árverésre, ahol vissza kellett volna szereznem egy lelket, Jax jogos tulajdonát: ő volt Anne Naylor, a híres farringdoni kísértet. De végül túllicitáltak.

– Esélyünk sem volt Naylorra – mondtam. – A múltkori eset után Didion ezt már nem hagyhatta kicsúszni a kezéből.

– Lehetséges. Amúgy sem tudom, Jax mit kezdett volna egy kopogó szellemmel – mondta Dani, majd alaposan végigmért. – Hallom, szabadságot kaptál hétvégére. Ezt hogy sikerült elérned?

– Pszichés okokra hivatkoztam.

– És ez mit akar jelenteni?

– Hogy lassan megőrülök tőled meg a sok kütyüdtől, azt.

Dani válaszul hozzám vágta az üres kávéscsészét.

– Ha nem vetted volna észre, én vigyázok rád, te nyamvadt! Azt hiszed, ezek a kütyük maguktól működnek? Elég lenne kiugranom ebédelni, mire visszaérnék, összetöppedne az agyad.

– Ez most is simán megtörténhetett volna.

– Mindjárt elsírom magam. Tudod jól, mi a pálya. Jax parancsot ad, mi teljesítjük, a végén felmarjuk a zsét. Ha nem tetszik, dolgozz Hectornak.

Talált, süllyedt.

Dani nagyokat szipogva a kezembe nyomta ütött-kopott bakancsomat.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem, miközben a bakancs fűzőjével babráltam.

– Eliza alszik. Volt egy kis bökkenőnk.

A bökkenő szót csak akkor használtuk, ha valamelyikünk majdnem meghalt, ami Eliza esetében azt jelentette, hogy önként hagyta magát megszállni. A műterme ajtaja felé pillantottam.

– Jól van?

– Majd kialussza.

– Nick azért megnézte, ugye?

– Már hívtam. Még mindig a Chatben vannak Jaxszel. Azt mondta, fél hatkor elvisz az öregedhez.

A Chateline volt az egyetlen hely a közelben, ahova mi is kijárhattunk – egy elegáns bár és étterem keveréke volt Neal’s Yardban. A tulajjal kötött megállapodásunk úgy szólt, hogy mindig busás borravalót kapott tőlünk, ő pedig ezért elfelejtett jelenteni rólunk az Ébereknek. A borravaló ugyan bőven több volt, mint az étel ára, de annyit megért, hogy néha nyugodtan szórakozhassunk.

– Akkor viszont késésben van – jegyeztem meg.

– Biztosan feltartották valahol – mondta Dani, és a telefonjáért nyúlt.

– Hagyd csak! – A sapkám alá tűrtem a hajamat. – Nem akarom megzavarni a kis teadélutánjukat.

– Nem mehetsz metróval!

– Ó, dehogynem.

– Te tudod.

– Semmi bajom nem lesz. Ezt a vonalat hetek óta nem ellenőrzik. – Felálltam. – Hétfőn közös reggeli?

– Lehet róla szó. Elég sok túlórát összehoztam már ennek a baromnak. – Dani az órára pillantott. – Indulnod kellene, mindjárt hat.

Igaza volt. Alig tíz percem maradt kiérni az állomásra. Felkaptam a kabátomat és az ajtó felé sprinteltem.

– Szia, Pieter! – kurjantottam oda a sarokban gubbasztó kísértetnek, aki lágy, unott derengéssel felelt. Magát a felvillanást nem láttam, csak éreztem: Pieter megint depressziós volt. Néha nagyon megviselte, hogy már nem él.

A szellemekkel való kapcsolattartásra külön szabályok vonatkoztak – a mi szektorunkban legalábbis. Vegyük például Pietert, aki az egyik testetlen segítőnk volt – nevezhetjük akár múzsának is. Eliza hagyta, hogy Pieter megszállja a testét, és így naponta nagyjából háromórás intervallumokban megfestett egy valódi remekművet. Amikor Eliza elkészült, fogtam a képet és elrobogtam a piacra, ahol rásóztam valamelyik gyanútlan műgyűjtőre. Pieter egyébként meglehetősen hullámzó tehetség volt. Néha hónapokig egyetlen kép sem született.

Egy olyan bűntanyán, ahol mi is éltünk, nem volt helye a tisztességnek. Ez az ára, ha egy kisebbség kiszorul a társadalomból. A kegyetlen világ elkerülhetetlen velejárója, amivel együtt kell élni, nincs más megoldás. Próbálj életben maradni, próbálj összekaparni egy kis pénzt. Csak így boldogulhatsz a westminsteri arkhón árnyékában.

A munkám – az életem – Seven Dials közvetlen környékéhez kötött. Seven Dials Scion egyedi városrendezési struktúrája szerint az I. számú cohors negyedik szektorában található, vagy ha rövidíteni akarunk, akkor az I-4-ben. Ugrásnyira a Covent Garden feketepiacától. A neve azt jelenti, hogy hét számlap: a központi téren álló oszlopról kapta, amelyen hat napóra díszeleg.

Minden szektort egy mímeslord vagy mímeskirálynő ural, akik együtt alkották az Abnormális Uniót, amely elméletileg közösen vezette a szindikátust, de valójában mindannyian azt csináltak a saját szektorukban, amit csak akartak. Dials az egyik központi cohors volt, ahol a szindikátus különösen erősnek számított. Ezért esett Jax választása erre a körzetre. Ezért maradtunk mi is. Nick volt az egyetlen közöttünk, akinek saját kérója volt egy kicsit északabbra, Marylebone-ban, de azt a helyet kizárólag vészhelyzet esetén használtuk. Abban a három évben, amit Jaxnél töltöttem, mindössze egyszer ütött be a vészhelyzet, amikor az Éjszakai Bűnelhárító Részleg razziát tartott Seven Dialsben, hogy mindenkit begyűjtsön, aki a tisztánlátás szikrájával rendelkezett. Futár riasztott minket két órával a rajtaütés előtt. Egy óra elég volt ahhoz, hogy minden nyomot eltüntessünk magunk után, és meglépjünk.

Hideg, nyirkos idő fogadott odakint. Tipikus márciusi este. Rögtön megéreztem a szellemek jelenlétét. A Scion előtti időkben a Dials nyomornegyed volt, és rengeteg szerencsétlen lélek kavargott az oszlop körül, akik mind új célokra vágytak a halál utáni lét értelmetlenségében. Egy kisebb forgatagnyit magamhoz csődítettem: sohasem árt némi védelem.

A világtalanok biztonságára Scion felügyelt. A túlvilágot még említeni sem lehetett, tiltott bűncselekménynek számított. Frank Weaver még a létezésünket is természetellenesnek tartotta, és legtöbb főinkvizítor elődjéhez hasonlóan arra tanította London többi lakóját, hogy irtózva forduljanak el tőlünk. Ha nem volt feltétlenül szükséges, csak a biztonságos időszakokban merészkedtünk ki az utcára, amikor az ÉBER tagjai aludtak és a Nappali Bűnelhárító Részleg, az NBER felügyelte a várost. Az NBER rendőrei nem látók voltak, és nem is léphettek fel olyan brutálisan, mint éjszaka dolgozó kollégáik. Vagy legalábbis nem nyilvánosan.

Az ÉBER más lapra tartozott. Ők egyenruhás látók voltak, akik esküjük értelmében harminc évig szolgáltak, utána pedig eutanáziával segítették át őket a halálba. Lepaktáltak az ördöggel, mondták sokan, de legalább harminc évig garantáltan nyugodtan élhettek. A látók többsége nem volt ilyen szerencsés.

London történelme annyira viharos, hogy nehéz olyan időszakot találni, amelyben egyáltalán nem éltek szellemek. Remek védőhálóként szolgáltak, már ha úgy hozta a szerencse, hogy sikerült jó kísérteteket találni. A gyengébbek alig pár másodpercre tudták csak elkábítani a támadót. A legjobbak valaha erőszakos életet éltek. Egyes szellemek ezért keltek el aranyárban a feketepiacon. Hasfelmetsző Jack milliókat ért volna, már ha valaki a nyomára bukkanna. Többen még mindig eltökélten hittek abban, hogy a Hasfelmetsző valójában VII. Eduárd volt, a bukott herceg, a véres kezű király. Scion állásfoglalása szerint ő volt az első tisztánlátó, de a magam részéről sohasem hittem ebben. Szívesebben gondolom azt, hogy mindig is léteztünk.

Közeledett az este. Az eget aranyszínűre festette a lenyugvó nap, a hold önelégülten fehérlett a magasban. Alatta magasodott a citadella. A Két Sörfőző névre hallgató oxigénbár az utca túloldalán zsúfolásig megtelt világtalanokkal. Átlagos emberekkel. A látók szerint a sors sújtotta őket világtalansággal, szerintük meg a mi nagy átkunk az, hogy látunk. Néha hályogosoknak is nevezték őket.

Mindig is utáltam ezt a szót. Azt a hatást keltette, mintha valami nem stimmelne velük. Ami egy hangyányit képmutató, tekintve, hogy mi beszélgettünk a halottakkal.

Begomboltam a kabátom és a homlokomba húztam a sapkám. Lehajtott fej, nyitott szem. Számomra ez volt a törvény. Nem az, amit Scion diktált.

– Jövendőmondás öt pennyért? Csak egy ötös, asszonyom! A legjobb londoni orákulumtól! Becsszóra! Támogatna egy elszegényedett tehetséget?

Egy cingár férfi szólított meg, aki egy vékony dzsekit próbált összehúzni magán. Régen láttam utoljára kéregetőt. Ritkán keveredtek a központi cohorsokba, ahol a látók többsége a szindikátushoz tartozott. Gyorsan megnéztem az auráját. Egyáltalán nem orákulum volt, hanem jövendőmondó, de annak is ostoba – a mímeslordok megvetették a koldusokat. Határozott mozdulattal léptem oda hozzá.

– Te meg mi a fenét művelsz? – förmedtem rá, és megmarkoltam a gallérját. – Eltévedtél, vagy mi?

– Kisasszony, kérem… éhezek! – motyogta száraz torokkal, rekedten. Rángatózó arcából ítélve oxigénfüggő lehetett. – Nem akarok bajt. Ne dobjon fel a béklyózóknál. Csak…

– Akkor húzzál innen. – Néhány bankjegyet nyomtam a kezébe. – Nem érdekel, hova mész, csak tűnj el az utcáról. És ha holnap is jósolni akarsz, azt a hatos cohorsban tedd, ne itt. Megértetted?

– Az ég áldja, kisasszony!

A férfi kapkodva összeszedte nyomorúságos motyóját. Az egyik holmija egy üveggömb volt, ami jóval olcsóbb a rendes kristálynál. Néztem, hogyan iszkol a Soho felé.

Szerencsétlen nyomorult. Ha a pénzt egy oxigénbárban veri el, pillanatok alatt megint az utcán találja magát. Sokan voltak ezzel így: rákapcsolódtak egy kanülre és órákon át nyeldekelték az ízesített levegőt. A citadellában ez volt az egyetlen legális tudatmódosító. De bármihez is kezdett a cingár férfi, nem irigyeltem. Vagy kirúgták a szindikátusból, vagy kitagadta a családja. Nem faggattam.

Ebben a városban senki sem kérdez semmit.

Az I-4B állomáson szokás szerint nyüzsgött a tömeg. A világtalanok gond nélkül használták a metrót. Nekik nem volt aurájuk, ami lebuktathatta volna őket. A látók többsége hanyagolta a tömegközlekedést, azonban néha biztonságosabb volt metrón utazni, mint kimerészkedni az utcára. Az ÉBER létszáma ahhoz nem volt elég, hogy az egész fellegvárat lefedjék, és csak ritkán tartottak szúrópróbaszerű ellenőrzéseket.

A hat cohors mindegyikét hat szektorra osztották. Ha valaki el akarta hagyni a szektorát, akkor engedélyre és sok szerencsére volt szüksége – különösen éjjel. Sötétség után léptek munkába az éjszakai őrök, az Éjszakai Bűnelhárító Részleg különleges osztaga, a normális életkörülményekért dolgozó látók. Az államot szolgálták, így elkerülték a halálbüntetést.

A magam részéről sohasem akartam Scionnak dolgozni. A látók gyakran kegyetlenek egymással – valamelyest együtt tudtam érezni azokkal, akik saját társaik ellen fordultak –, de attól még éreztem velük némi közösséget. Egészen biztosan képtelen lettem volna letartóztatni bármelyikünket is. Tény, hogy amikor Jax egyszerűen elfelejtett kifizetni két hét verejtékkel teli munka után, azért meglegyintett a kísértés.

Alig két perccel a szerelvény indulása előtt szkenneltem le az azonosítómat. Amint átjutottam a beengedőkapun, szabadjára engedtem a szellemforgatagomat. A lelkek nem szeretik, ha túl messzire rángatják őket onnan, ahol kísérteni szoktak, és nem is segítenek, ha nem kényszerítem őket.

Rettenetesen fájt a fejem. Nem tudom, Dani milyen gyógyszerrel pumpálta tele a szervezetemet, de kezdett múlni a hatása. Egy óra az éterben… Jaxon tényleg nem kímélt.

A peronon egy ragyogóan zöld fénnyel izzó Nixie-óra mutatta a menetrendet, ezt leszámítva alig volt fény. A hangszórókból Scarlett Burnish hangja duruzsolt felvételről.

– A következő szerelvény északi irányba tart, és az I. cohors 4. szektor minden állomásán megáll. Kérjük, készítsék elő kártyájukat. A biztonsági képernyőkön elolvashatják a mai közleményeket. Köszönjük és kellemes estét kívánunk!

Az estémet erős közelítéssel sem lehetett volna kellemesnek nevezni. Hajnal óta egy falatot sem ettem. Jax csak akkor engedett el ebédszünetre, ha nagyon jó kedve volt, ami nagyjából olyan gyakori, mint mondjuk a kék színű alma.

Új üzenet úszott be a biztonsági képernyőre. RÉT: Radiesztéziás Érzékelő Technológia. A többi utas észre sem vette. Ez a reklám folyamatosan futott mindenhol.

– Egy olyan nagy népsűrűségnek örvendő fellegvárban, mint London, könnyen elképzelhető, hogy ön most is egy természetellenes személy közelében tartózkodik. – A képernyőn megjelenő sziluettek mind egy-egy átlagos polgárt jelképeztek. Az egyik hirtelen vörösre váltott. – A SciSTEK részlege elindította a RÉT Érzékelőpajzs gyakorlati tesztfázisát a Paddington Komplexum és az Arkhón területén. Céljaink szerint 2061-re a központi cohors állomásainak nyolcvan százalékában működik majd érzékelőpajzs, amely jelentősen csökkenti a természetellenes rendfenntartók számát a földalattin. Ha további információkra kíváncsi, keresse fel Paddingtont vagy kérdezze meg az NBER valamelyik alkalmazottját.

Ezután újabb reklámok következtek, de a gondolataim még mindig az előző bejelentés körül forogtak. A fellegvár látói számára jelenleg a RÉT jelentette a legnagyobb veszélyt. Scion szerint a technológia hatméteres körzetben képes lesz érzékelni az aurákat. Ha tartani tudják a tervezett menetrendet, akkor 2061-re mindannyian rács mögé kerülünk. A mímeslordok természetesen a tőlük megszokott módon semmilyen megoldással nem álltak elő. Csak marakodtak és marakodtak, majd összevesztek azon, miért nem bírnak egyetérteni semmiben.

A fejem felett, az utcán aurák vibráltak. Energiával feltöltött hangvillának éreztem magamat. Valamivel el akartam terelni a figyelmemet, ezért inkább az azonosítómat nyomkodtam. A fényképemet néztem, a nevemet, címemet, ujjlenyomataimat, születési helyemet és foglalkozásomat. Miss Paige E. Mahoney, az I-5 lakója. 2040-ben született Írországban. Különleges körülmények miatt 2048-ban költözött Londonba. Az I-4 egyik oxigénbárjában dolgozik, ezért jogosult az utazási engedélyre. Szőke. A szeme szürke. Öt láb kilenc magas. Egyedüli különleges ismertetőjegye sötét színű ajka, amely valószínűleg a dohányzás következménye.

Soha életemben nem gyújtottam rá.

Hirtelen összerezzentem: nyirkos tenyér markolta meg a csuklómat.

– Tartozol nekem egy bocsánatkéréssel.

Egy sötét hajú férfi állt előttem keménykalapban és kosztól beszürkült nyakravalóban. Már a szagáról felismerhettem volna: Haymarket Hector volt, egyik vetélytársunk, aki nem igazán hitt a testápolás fontosságában. Folyton úgy bűzlött, mint egy kanális. Sajnálatos módon egyben a Szindikátus alkirálya, alvilági főmuftija is volt. A területét csak Ördöghektár néven emlegették.

– Tisztességesen megnyertük a játszmát – mondtam, és kirántottam a karomat a szorításából. – Nincs jobb dolgod, Hector? Például megmoshatnád a fogadat.

– Talán óvatosabban kellene tanácsokat osztogatnod, te kis csaló. És kissé több tiszteletet az alkirályoddal szemben.

– Nem vagyok csaló!

– Ó, ebben nem vagyunk egy véleményen – mondta Hector, aki még most sem emelte fel a hangját. – Én aztán nem dőlök be a drágalátos főnökötök rongyrázásának. Tudom, hogy mind a heten hazug kis senkik vagytok. Azt rebesgetik, drága Álmodóm, hogy mind közül te vagy a legagyafúrtabb. De attól még te is el fogsz tűnni. – Egyik ujjával finoman megérintette az arcomat. – Mind eltűnik a végén.

– Akárcsak te.

– Azt majd meglátjuk. Hamarosan. – A fülemhez hajolt, és suttogva folytatta: – Nagyon vigyázz magadra hazafelé, kislány. – Ezzel eltűnt az egyik kifelé vezető alagútban.

Hectorral nem ártott vigyázni. Mint alkirály, nem rendelkezett valódi hatalommal a többi mímeslord fölött – egyetlen valódi feladata a találkozók megszervezése volt –, de rengetegen követték. Azóta neheztelt ránk, mióta megvertük a lakájait tarokkban, két nappal a Naylor-árverés előtt. Hector emberei rosszul viselték a vereséget. Jaxon folyamatos gúnyolódása sem sokat segített. A csapatom többi tagja nem akart célkeresztet a homlokára, ezért inkább kerülték Hectorékat, de Jax meg én egyszerűen túl dacosak voltunk. A Sápadt Álmodó – ahogyan az utcán neveztek – felkerült a halállistájukra, és ha egyszer sikerül sarokba szorítaniuk, nekem végem.

A metró egy perc késéssel érkezett. Ledobtam magam az egyik üres helyre. Akadt bőven – rajtam kívül mindössze egyetlen utast láttam, egy férfit, aki a Daily Descendantot olvasta. Látó volt, egészen pontosan médium. Azonnal elöntött az idegesség. Jaxnek bőven akadtak ellenségei, és sok látó tudott arról, hogy neki dolgozom. És azzal is tisztában voltak, hogy hamisított Pieter Claesz-festményeket árulok.

Előhalásztam az általános kategóriába sorolt táblagépemet és kiválasztottam rajta a kedvenc legális regényemet. Szellemforgatag nélkül az egyetlen dolog, ami megvédhetett, ha a lehető legátlagosabbnak és teljesen világtalannak látszottam.

Miközben a könyvemet lapozgattam, fél szemmel a férfit figyeltem. Ő is egyértelműen kiszúrt engem, de egyikünk sem szólt semmit. Mivel nem rontott oda hozzám és nem vert félholtra, arra tippeltem, hogy nem egy frissen átvert művészetpártoló.

Futó pillantást vetettem a kezében tartott Daily Descendantra. Ez volt az egyetlen napilap, amit még papírra nyomtak. A nyomtatott szöveget bárki könnyedén felhasználhatta a saját céljaira, a táblagépekre viszont csak azt a kevés dolgot tölthettük le, amire a cenzor rábólintott. Tipikus szalagcímek virítottak a főoldalon. Két fiatalembert felségárulás miatt felakasztottak, a hármas szektorban bezártak egy gyanús piacot. A hosszú vezércikk azt a „természetellenes” álláspontot ostorozta, miszerint Nagy-Britannia politikailag elszigetelődött volna. Az újságíró szerint Scion „egy birodalom embriója”. Amióta az eszemet tudtam, ugyanezt szajkózták. Ha Scion még valóban embrió, akkor semmi kedvem nem volt végignézni a születését.

Scion közel két évszázaddal ezelőtt jött létre, válaszul a birodalmat fenyegető potenciális veszedelemre. A veszedelmet járványnak is nevezték – ez volt a tisztánlátás járványként terjedő hulláma. Hivatalosan 1901-re tették a kezdetét, amikor VII. Edwardot megvádolták az öt rettenetes gyilkossággal. Azt állították, hogy a Vérmocskos Király szélesre tárta a kaput, amit soha többé nem lehetett bezárni, és rászabadította a világra a tisztánlátás járványát, és mindenhol a hívei nyüzsögtek, szaporodtak és gyilkoltak, akik egyetlen gigászi, gonosz forrásból nyerték hatalmukat.

Ezért született meg Scion köztársasága, hogy majd felszámolja a kórságot. A következő ötven évben az állam egyetlen hatalmas gépezetté vált, ami a látókra vadászott, és minden fontosabb irányelvét az abnormálisok létezése határozta meg. Céltalan rombolás, lopás, gyújtogatás, nemi erőszak – minden az elfajzottak miatt történt. A rá következő években a fellegvárban lassan kialakult a szindikátus, és menedéket nyújtott minden látónak. Azóta Scion még eltökéltebben próbált kiirtani minket.

Abban a pillanatban, amint üzembe helyezik a RÉT-et, Scion előtt semmi sem marad rejtve, a szindikátus pedig széthullik. Két évünk maradt tenni valamit ellene, de nem igazán éreztem úgy, hogy erre bármi esély lenne, amíg Hector az alkirály. Eddigi főnökösködése csak romlást hozott ránk, semmi mást.

A szerelvény minden gond nélkül tett meg három megállót. Éppen az aktuális fejezet végére értem, amikor a metró csikorogva megállt és kihunytak a fények. Egy töredékmásodperccel a másik utas előtt döbbentem rá, mi történik. A férfi felkapta a fejét.

– Átkutatják a szerelvényt – jegyezte meg.

Próbáltam mondani valamit, egyetérteni vele, de a nyelvem mozdulatlan gézdarabként hevert a számban.

Kikapcsoltam a táblagépemet. Az alagút falában kinyílt egy ajtó. A szerelvény Nixie-kijelzőjén kattogva átrendeződtek a betűk, és az addigi feliratból BIZTONSÁGI ELLENŐRZÉS lett. Tudtam, mi következik most: két járőröző éjjeliőr érkezik. Az egyikük a főnök, aki általában médium. Ez volt az első szúrópróbaszerű ellenőrzés, amibe belefutottam, de tudtam, hogy kevés látó menekül meg a járőröktől.

A szívem majd kiugrott a helyéről. Utastársamra néztem, miképpen reagál a helyzetre. Médium volt, ha nem is túlságosan erős. Sohasem bírtam rájönni, honnan tudom az ilyesmit – az érzékelőm egyszerűen csak jelezte.

– El kell tűnnünk – mondta a férfi, és felállt. – Mi vagy, kislány? Orákulum?

Nem szóltam semmit.

– Azt tudom, hogy látó vagy – folytatta, és megrángatta az ajtónyitó kallantyút. – Mozogj, kedvesem, ne csak ücsörögj ott. Kell lennie egy kijáratnak valahol. – Kabátja ujjával letörölte a verejtéket az arcáról. – Hogy pont ezen a napon fussak bele az ellenőrzésbe… pont ezen a napon…

Még mindig nem mozdultam. Innen nem juthattunk ki. Az ablakok megerősített üvegből készültek, az ajtót biztonsági reteszek zárták, és rohamosan fogyott az időnk. Két zseblámpa fénye hasított a sötétbe.

Meg sem mozdultam. Éjjeliőrök. Valószínűleg érzékelték a szerelvényen utazó látók jelenlétét, különben nem kapcsolták volna be a lámpákat. Sejtettem, hogy látják az auráinkat, de azt is tudtam, hogy többre lesznek kíváncsiak velünk kapcsolatban.

És már bent is voltak a kocsinkban. Egy idéző és egy médium. A szerelvény lassan elindult, de a világítást nem kapcsolták vissza. Az őrök a férfihoz léptek oda először.

– Neve?

A férfi kihúzta magát.

– Linwood.

– Utazása célja?

– A lányomat látogattam meg.

– A lányát látogatta meg. Szóval véletlenül sem egy szeánszra igyekezett, médium barátom?

Ezek ketten egyértelműen ki akarták provokálni az összetűzést.

– Itt vannak a kórháztól kapott iratok. A lányom súlyos beteg – mondta Linwood. – Engedélyem van rá, hogy hetente meglátogathassam.

– Ha még egyszer kinyitja a pofáját, soha többé nem látja. – A férfi visszafordult hozzám. – Te! Hol a kártyád?

Előhúztam a zsebemből.

– És az utazási engedély?

Átnyújtottam azt is. A férfi alaposan megnézte.

– A négyes szektorban dolgozol.

– Igen.

– Ki állította ki ezt az engedélyt?

– A főnököm, Bill Bunbury.

– Értem. De ezzel még nem végeztünk. Meg kell néznem valamit. – A szemembe világított a zseblámpával. – Ne mozogj!

Meg sem rezzentem.

– Nem vagy szellemlátó – mondta. – Akkor csak orákulum lehetsz. Nem is tudom, ilyet mikor hallottam utoljára.

– A negyvenes években láttam utoljára orákulumot cicikkel – mondta a másik őr. – Ezt imádni fogják.

Felettese mosolygott. Mindegyik szemén coloboma, pupillahézag volt, a permanens szellemlátás tünete.

– Hála neked, kisasszony, hamarosan nagyon gazdag leszek – közölte velem. – Hadd nézzem még egyszer a szemedet!

– Nem vagyok orákulum! – tiltakoztam.

– Persze hogy nem. Most pedig fogd be a szád és nyisd ki a két szép szemedet.

A látók többsége orákulumnak nézett. Valahol érthető volt, hasonlított az auránk – ami azt illeti, még a színük is megegyezett.

Az őr felfeszítette a szemhéjamat. Éppen a tűvékonyra állított fénysugárral vizslatta a pupillámat, hátha megtalálja a nem létező colobomát benne, amikor a másik utas az alkalmat kihasználva megpróbált elmenekülni a nyitott ajtón át. Először megrázkódott körülöttünk a szerelvény, amint az őrökre uszított egy lelket – egy őrangyalt. Az alacsonyabb rangú férfinak vágódott, aki azonnal felsikoltott, mert az angyal egy pillanat alatt úgy felforgatta az érzékelését, mint habverő a felvert tojást.

Az első számú őr azonban túlságosan fürgén reagált. Mielőtt bárki egy mozdulatot is tehetett volna, máris megidézett egy forgatagnyi kopogó szellemet.

– Ne mozdulj, médium!

Linwood farkasszemet nézett vele. Az alacsony férfi a negyvenes éveiben járhatott, sovány volt, de izmos, és barna haja már őszült a halántékánál. Nem láttam a kopogókat – a szemembe tűző fénysugár miatt amúgy sem túl sok mindent láttam –, de annyira meggyengítettek, hogy mozdulni alig bírtam. Hármat számoltam. Életemben nem találkoztam olyan látóval, aki akár egy kopogó szellemet is irányítani tudott volna, nemhogy hármat. Hideg verejték csorgott végig a hátamon.

Az angyal éppen rákészült a második támadásra, amikor a kopogó szellemek körözni kezdtek az őr körül.

– Most még békében velünk jöhet, médium – mondta a férfi. – Ez esetben megkérem a feletteseimet, hogy ne kínozzák meg.

– Ne fogják vissza magukat, uraim – mondta Linwood, és felemelte a kezét. – Senkitől sem félek, amíg angyalok vigyáznak rám.

– Mind ezt mondja, Mr. Linwood. Aztán megváltoztatják a véleményüket, amint megérkezünk a Towerhez.

Linwood mozdulatára az angyal végigsöpört a metrókocsin. A becsapódást nem láttam, de attól még az összes érzékemet végigperzselte. Erővel tudtam csak talpon maradni. A szellemek jelenléte folyamatosan szívta ki belőlem az erőt. Linwood keménykedhetett, amennyit csak akart, de tudtam, hogy ő is érzi őket, és csak komoly erőfeszítések árán bírta támogatni az őrangyalát. Miközben a rangidős őr a kopogó szellemeket irányította, a társa rákezdett egy threnoidiára, ami leginkább egy gyászindulóra emlékeztetett: a gondosan megválogatott szavak azonnal megölték a lelkeket, ezzel pedig a látók számára elérhetetlen birodalomba kerültek át. Az angyal remegett. Ahhoz, hogy el tudják űzni, ismerniük kellett a teljes nevét, de amíg a kántálás folytatódott, az őrangyalnak nem maradt ereje megvédeni a gazdáját.

A fülemben hangosan dobolt a vér. Gombóc nőtt a torkomban és nem éreztem az ujjaimat. Ha most feladom, akkor mindkettőnket elfognak. Hirtelen láttam magam előtt a Towert, a kínzókamrát, a bitófát…

És hirtelen azt is tudtam, hogy nem leszek hajlandó itt és most meghalni.

A kopogó szellemek éppen Linwoodra vetették magukat, amikor valami történt a látásommal. Az őrökre összpontosítottam. Mindkettőjük elméje ott dobogott a tudatom szélén, mint két lüktető energiagyűrű. Hallottam a puffanást, amellyel a testem elvágódott a padlón.

Csak össze akartam zavarni az érzékeiket, hogy nyerjek egy kis időt és elmenekülhessek. Ki kellett használnom a meglepetés erejét. Az őrök alábecsültek. Az orákulumok csak akkor veszélyesek, ha van egy szellemforgataguk.

Ez viszont rám nem volt igaz.

Fekete szökőárként zúdult végig rajtam a félelem. A lelkem kiszökkent a testemből, egyenesen a rangidős őrbe. Mielőtt felfoghattam volna, mit is teszek, egyszerűen betörtem a férfi álomplánjába. Nemcsak az álomplán védőfalának csapódtam – hanem át is jutottam rajta, be a védett területre. Megragadtam a lelkét és kihajítottam az éterbe, és csak a teste maradt, mint egy kiürült burok. Mielőtt a cimborája akár egyetlen korty levegőt vehetett volna, őt is utolérte ugyanez a végzet.

A lelkem visszavágódott a húsomba. Lehunyt szemhéjam alatt vakuvillanásként lobbant a fájdalom. Soha életemben nem éreztem még ilyen fájdalmat. Mintha kést döftek volna a koponyámba, mintha lángra lobbant volna az agyam, de olyan perzselő forrósággal, hogy nem láttam, mozdulni sem bírtam, de még gondolkodni sem. Nagyon halványan éreztem, hogy a metró ragacsos padlója nyomja az arcomat. Bármit is tettem az imént, azt nem egykönnyen fogom megismételni.

A szerelvény nagyokat rázkódott. Valószínűleg közelítettünk a következő állomáshoz. Felkönyököltem, bár minden izmom reszketett az erőfeszítéstől.

– Mr. Linwood?

Semmi válasz. Közelebb kúsztam hozzá, de amikor elhaladtunk a vészvilágítás egyik lámpája mellett, egy villanásra megpillantottam az arcát.

Halott volt. A kopogók kitépték belőle a lelkét. Mellette hevert az azonosítója. William Linwood, negyvenhárom éves. Két gyerek, egyikük diagnosztizáltan cisztás fibrózisban szenved. Házas. Bankár. Médium.

Vajon a családja tudott a titkos életéről? Vagy mindannyian világtalanok voltak, akik semmit sem érzékeltek az egészből?

Nem tehettem mást, nekem is el kellett űznöm egy threnoidiával, különben az örökkévalóságig ebben a kocsiban fog kísérteni.

– William Linwood! – mondtam. – Indulj útnak, vár rád az éter. Semmi sem köt már ide. Minden adósságodat rendezted. Mostantól szükségtelen az élők között maradnod.

Linwood kísértete egészen eddig a közelemben lebegett, de most felsóhajtott körülöttünk az éter, és az őrangyalával együtt nyomtalanul eltűnt.

Ismét kigyúltak a fények. Elszorult torokkal néztem körül.

Két másik mozdulatlan test hevert a padlón.

Az egyik kapaszkodón álló helyzetbe húztam magamat, bár olyan nyirkos volt a tenyerem, hogy alig bírtam megmarkolni a fémrudat. Alig néhány lábnyira tőlem a rangidős őr feküdt holtan, döbbent grimasszal az arcán.

Megöltem. Megöltem egy éjjeliőrt.

A társa nem volt ilyen szerencsés. A hátán hevert, üres tekintettel meredt a mennyezetre, és vékony nyálpatak csorgott a szájából. Amint közelebb léptem hozzá, megrándult. Fagyos érzés simított végig a gerincemen, feltoluló gyomorsav marta a torkomat. Nem taszítottam elég messzire a lelkét, és továbbra is az elméje sötét zugaiban sodródott, azokban a titkos, néma zugokban, ahol a léleknek semmi keresnivalója. Megőrült. Nem. Én őrjítettem meg.

Megcsikordult a fogam. Nem hagyhattam magára ilyen állapotban – ezt a sorsot még egy éjjeliőr sem érdemelte meg. Fagyos kezemmel megmarkoltam a vállát, és megpróbáltam megacélozni magamat arra, ami következett. A férfi halkan felnyögött.

– Ölj meg – suttogta.

Nem voltam rá képes. Egyszerűen nem bírtam megtenni.

Amikor a metró befutott az I-5C állomásra, már ugrásra készen toporogtam az ajtóban. Mire a felszálló utasok megtalálták a hullákat, már bottal üthették a nyomomat. Addigra a felszínen voltam, és arcomba húzott sapkával siettem végig az utcán.

{1} Ruzitska Mária fordítása