 Cora Carmack

Színjáték

„Ők a tökéletes pár. Bárcsak ne lenne az egész... színjáték”

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cora Carmack: Faking It

Copyright © 2013 Cora Carmack

Fordította: Lukács Andrea

ISBN 978 615 524 89 62

Minden jog fenntartva. A mű egészét vagy bármely részletét tilos sokszorosítani, reprodukálni, adathordozón tárolni, bármely elektronikus, mechanikus vagy egyéb rendszerben továbbítani, és változatlanul vagy változtatva újra felhasználni a jogtulajdonosok előzetes írásbeli engedélye nélkül.

© Content 2 Connect, Budapest, 2013

http://www.content2connect.com

További információk és nyomtatott kiadás rendelése: http://szakitoproba.hu/ 

1
Cade

Az ember azt gondolná, hogy már hozzászoktam. Hogy nem érzem úgy minden egyes alkalommal, amikor együtt látom őket, hogy rozsdás tőr fúródik a szívembe.

Hogy már nem teszem ki magam annak a kínnak, hogy mással lássam a lányt, akit szeretek.

Egyik sem lenne igaz.

Északkeletről hidegfront érkezett a városba, ezért Philadelphiában csípős volt az idő. A tegnapi hó ropogott a csizmám alatt. A hang szokatlanul hangosnak tűnt, mintha a kivégzésemre indulnék, nem pedig kávézni a barátaimmal.

A barátaim!

Felnevettem egy olyan nem-is-igazán-vicces típusú nevetéssel, mire a lélegzetem fehér felhőben áramlott ki a számon. Láttam őket a sarkon. Bliss Garrick köré fonta a karját, és szorosan összeölelkezve álltak a járdán. Meleg kabátba és sálba burkolózva olyan látványt nyújtottak, mintha egy magazin reklámjában lennének, vagy azon az ideális képen, amely a képkeretekben van, amikor megveszi az ember a boltban.

Gyűlölöm azokat a képeket.

Próbáltam nem féltékeny lenni, mert már igyekeztem túltenni rajta magam.

Tényleg.

Azt akartam, hogy Bliss boldog legyen, és miközben Garrick kabátzsebébe dugta a kezét, és a lélegzetük összekeveredett, határozottan boldognak láttam. Csakhogy ez is része volt a problémának. Még ha teljesen képes lettem volna is magam mögött hagyni az érzéseimet Bliss iránt, a boldogságuk láttán újra feltámadt bennem a féltékenység.

Mert én rohadtul magam alatt voltam. Próbáltam elfoglaltságot keresni, barátokat szerezni, és beilleszkedni az itteni életbe, de valahogy nem volt az igazi.

Az újrakezdés nagy szívás volt.

A lakásom egy egytől gettóig terjedő skálán erős nyolcas szintet ütött meg. Még mindig feszélyezetten viselkedtem a legjobb barátommal. A diákhitelem olyan magasra rúgott, hogy nem is láttam a tetejét. Azt hittem, ha mesterképzésre megyek, legalább az életem egyik része rendben lesz… TÉVEDTEM.

Én voltam a program legfiatalabb résztvevője, mindenki más többéves színészi tapasztalattal rendelkezett. Az életük rendezett volt, míg az enyém olyan tiszta és ragyogó, mint a kollégiumi közös vécé. Majdnem három hónapja voltam már itt, és eddig mindössze egyetlen szerepet kaptam: egy hajléktalant alakítottam pár másodpercig egy kórház reklámfilmjében.

Igen, szuper volt az életem.

Pontosan tudtam, mikor vett észre Bliss, mert kihúzta a kezét Garrick zsebéből és biztonságosan maga mellett tartotta. Ellépett a közeléből, és odakiáltott nekem:

– Cade!

Elmosolyodtam. Végül mégis alkalmam nyílt valahol színészkedni.

A járdán találkoztam velük, és Bliss megölelt. Röviden. Kötelességből. Garrick kezet fogott velem. Bármennyire is bosszantott, még mindig nagyon kedveltem a srácot. Sosem próbált távol tartani Blisstől, és minden bizonnyal ragyogó ajánlást írt rólam, amikor a Temple egyetemre jelentkeztem. Nem jelölte meg a felségterületét, és nem parancsolt rám, hogy húzódjak háttérbe. Megrázta a kezem, elmosolyodott, majd őszintén azt mondta:

– Jó újra látni téged, Cade.

– Titeket is, srácok.

Egy ideig kínosan hallgattunk, majd Bliss eltúlozva a mozdulatot megborzongott.

– Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én majd' megfagyok. Menjünk be!

Mindannyian beléptünk az ajtón. Az Expresszó napközben kávézóként üzemelt, esténként pedig alkoholt árusított. Még nem jártam itt, mivel elég messze esett az egyetemhez közeli lakásomtól, és mert nem szoktam kávét inni, de sok jót hallottam már róla. Bliss szerette a kávét, én pedig még mindig szerettem őt boldoggá tenni, ezért amikor felhívott, beleegyeztem, hogy itt találkozzunk. Arra gondoltam, megkérdezem, nem hoznának-e nekem alkoholt, annak ellenére, hogy reggel van. Helyette inkább beértem egy gyümölcsturmixszal, és kerestem egy olyan asztalt, ami elég nagy ahhoz, hogy mindenkinek bőven legyen saját helye.

Bliss leült amíg Garrick várta az italokat. Az arcát kicsípte a hideg, de jól állt neki a téli idő. A nyakára tekert kék sál kiemelte a szeme színét, a haját szétfújta a szél, és csodálatosan omlott le a vállára.

A francba! Abba kell ezt hagynom.

Levette a kesztyűjét, és összedörzsölte a kezét.

– Hogy vagy? – kérdezte.

Az asztal alatt ökölbe szorítottam a kezem és hazudtam.

– Remekül. Az órák jók, imádom az egyetemet. És a város is szuper. Jól vagyok.

– Tényleg? – Az arcán, láttam, hogy tudja, hogy hazudok. A legjobb barátom volt, ennél fogva nagyon nehéz megtéveszteni. Mindig belém látott… kivéve, ha arról volt szó, hogy érzek iránta. Szinte minden félelmemet és bizonytalanságomat észrevette, ezt viszont soha. Néha eltöprengtem, vajon nem csak én képzelek-e túl sokat mögé. Talán azért nem vette észre az érzelmeimet, mert nem is akarta.

– Hát persze – biztosítottam. Még mindig nem hitt nekem, de elég jól ismert ahhoz, hogy tudja, muszáj ragaszkodnom a hazugsághoz. Nem önthettem ki neki a szívem. Már nem. Többé már nem volt olyan a viszonyunk.

Garrick leült, és hozta a három italt. Nem is hallottam, amikor az én rendelésem is leadták.

– Köszönöm – mondtam.

– Szívesen. Miről beszélgettek?

Helyben vagyunk.

Ittam egy nagy kortyot a gyümölcsturmixból, hogy ne kelljen azonnal válaszolnom, ezért Bliss szólalt meg:

– Cade éppen most mesélt az óráiról. Alaposan seggbe rúgja a felsőoktatást. – Néhány dolog legalább nem változott. Bliss még mindig ismert annyira, hogy tudja, mikor kell megmentenie.

Garrick letette elé az italát, és elmosolyodott, amikor Bliss azonnal hálásan belekortyolt. Ezután hozzám fordult, és azt mondta:

– Ezt jó hallani, Cade. Örülök, hogy jól megy. Még mindig jó kapcsolatban vagyok az egyetemi tanáraimmal, ezért ha szükséged van valamire, tudod, hogy csak kérned kell.

Istenem, miért nem tudott seggfej lenni? Ha az lenne, jól behúznék neki egyet, amivel végre enyhíthetném a mellkasomat összeszorító érzést. És mennyivel olcsóbb is lenne, mint a lakásomban belebokszolni a falba.

– Köszönöm, majd észben tartom – feleltem.

Ezután lényegtelen dolgokról beszélgettünk. Bliss mesélt az előadásukról, a Büszkeség és balítéletről, és rájöttem, hogy Garrick valóban jót tesz neki. Sohasem gondoltam volna, hogy mindannyiunk közül éppen ő lesz az, aki a diploma után ilyen hamar hivatásos színészi munkát kap. Nem mintha nem lenne tehetséges, csak sohasem volt elég önbizalma. Azt hittem, a biztonságosabb utat választja, és színházi ügyelő lesz. Szerettem azt hinni, hogy ezt én is kihozhattam volna belőle, de nem voltam benne teljesen biztos.

Mesélt még a lakásukról is, amely a melegbarát negyed szélén volt. Mostanáig sikerült kihúznom magam minden meghívás alól, hogy elmenjek hozzájuk, de előbb vagy utóbb elfogynak a kifogásaim, és meg kell néznem azt a helyet, ahol élnek. Együtt.

Elmondásuk szerint a környék folyamatos buli színtere. Egy nagyon népszerű klubbal szemben laktak.

– Bliss olyan éberen alszik, hogy rendszeresen felébred, és hallgatjuk a drámát, amire záróra után kivétel nélkül mindennap sor kerül az ablakunk alatt – mondta Garrick.

Bliss éberen alszik? Gyűlöltem, hogy ő tudja, én meg nem. Gyűlöltem ezt az érzést. Ezután elkezdtek elmesélni egy ilyen éjszakai történetet, de szinte nem is figyeltek rám. Csak egymást nézték és nevettek, miközben felidézték az emléket. Szemtanúja voltam tökéletes harmóniájuknak, csakhogy ebbe a szerepbe már nagyon belefáradtam.

Megfogadtam magamban, hogy nem csinálom tovább. Addig nem, amíg el nem rendezek mindent a lelkemben. Ez volt az utolsó alkalom. Elmosolyodtam, és a történet további részében csak bólogattam, majd megkönnyebbültem, amikor megszólalt Bliss telefonja.

Ránézett a kijelzőre, és nem is mondott semmit, csak felvette, majd a füléhez tette a telefont.

– Kelsey? Ó, istenem! Hetek óta nem hallottam felőled!

Kelsey pontosan azt tette, amit eltervezett. A nyár végén mindenki új városba költözött, új egyetemre ment, Kelsey azonban egy felejthetetlen európaitengerentúli utazásra indult. Minden alkalommal, amikor megnéztem a Facebookot, új országból csekkolt beot adott a listájához.

Bliss feltartotta az ujját, és a szájával némán formálta a szavakat.

– Mindjárt jövök. – Felállt, és azt mondta a telefonba. – Kelsey, várj egy percet! Alig hallak, megpróbálom odakint.

Néztem, hogy kimegy, és eszembe jutott, hogy amikor ugyanígy felderült az arca régen, amikor hogy velem beszélt. Lehangoló, hogy az élet mennyire más utakra terel minket. A fák csak felfelé és oldalra nőnek, nem tudnak visszafordulni a gyökerük felé, ahol egykor voltak. Négy évet töltöttem a főiskolai barátaimmal, és szinte a családomnak tekintettem őket. Most azonban szétszóródtunk az országban, és valószínűleg már soha többé nem leszünk együtt.

Garrick ekkor azt mondta:

– Cade, van valami, amiről szeretnék beszélni veled, amíg Bliss nincs itt.

Ez borzalmas lesz, már most tudtam. Amikor utoljára beszéltünk négyszemközt, azt mondta, túl kell tennem magam Blissen, hogy nem élhetem tovább úgy az életem, hogy az iránta táplált érzéseimre alapozom. A francba, ez még most is igaz volt.

– Csupa fül vagyok – mondtam.

– Nem is tudom, hogy fogalmazzak…

– Csak bökd ki! – Ez volt a legrosszabb az egészben. A legjobb barátom összetörte a szívem, és most mindenki lábujjhegyen járkált körülöttem, mintha egy menstruáló nő lennék a kiborulás szélén. Nyilvánvalóan, ha valakinek érzelmei vannakoltak, az csakis nő lehetett.

Garrick vett egy mély lélegzetet. Bizonytalannak tűnt, de mihelyt megszólalt mosoly terült szét az arcán, mintha nem tudná megállni.

– Megkérem Bliss kezét – bukott ki belőle.

A világ hirtelen elnémult körülöttem, csak a falon lévő óra hangját hallottam hangosan. Mintha egy bomba ketyegése lett volna, ami ironikus volt, tekintve, hogy éppen most hullottam darabokra azok után, hogy hatalmas akaraterővel tartottam egyben magam.

Amennyire csak tudtam, ügyeltem az arcvonásaimra, habár belül úgy éreztem, hogy bármelyik pillanatban megfulladhatok. Vártam egy dobbanást, ami egy színészkörökben használatos puccos kifejezés arra, hogy szünetet tartottam, de sokkal könnyebb volt úgy kezelnem a helyzetet, mintha csak színdarab lenne. Kitalált történet. A dobbanások azokra a pillanatokra jellemzőek, amikor a jelenet vagy a szereplő a következő másodpercben váltani fog. Szóval mindig valami drámai változást előznek meg.

Ez drámai dobbanás volt a javából.

– Cade…

Mielőtt Garrick bármi kedveset vagy vigasztalót mondhatott volna, visszazökkentem a szerepembe, és megszólaltam:

– Ez remek hír! Nálad jobb embert nem is találhatott volna.

Tényleg olyan volt, mint a színjátszás… a rossz színjátszás. Mint amikor a szavak nem természetesen jönnek a számra, és az agyam nem válik eggyé azzal, amit mondok, bármilyen elszántan igyekszem is a szerepemben maradni. A gondolataim vadul kavarogtak, próbáltam megítélni, hogy a közönség elhiszi-e az előadásomat, hogy Garrick elhiszi-e.

– Szóval nem bánod?

Nagyon lényeges volt, hogy egy pillanatnyi szünetet se tartsak, mielőtt azt felelem:

– Hát persze, hogy nem! Bliss a legjobb barátom, és még sohasem láttam ilyen boldognak, ami azt jelenti, hogy én is nagyon boldog vagyok miatta. Ami volt, elmúlt.

Garrick átnyúlt az asztal fölött, és megveregette a vállamat, mintha a fia, az öccse vagy a kutyája lennék.

– Jó srác vagy, Cade.

Ez voltam én… Az örök jó fiú, más szóval az örök második. A gyümölcsturmix hirtelen megkeseredett a számban.

– Múlt héten meghallgatásod volt, ugye? – kérdezte. – Hogy ment?

Jaj, ne! Éppen most tudtam meg, hogy feleségül akarja venni Blisst, de ha ezt még azzal is meg kell fejelnem, hogy milyen totális csődtömeg vagyok egyetemi hallgatóként, szíven szúrom magam egy szívószállal.

Szerencsére megmenekültem, mert Bliss ekkor tért vissza az asztalhoz. Zsebre tette a telefonját, az arcán széles mosoly ragyogott. Megállt Garrick mögött, és a vállára tette a kezét. Hirtelen belém hasított a felismerés, hogy igent fog mondani.

A szívem legmélyén éreztem, biztos voltam benne. És belehaltam.

Dobbanás.

Dobbanás.

Dobbanás.

Mondanom kellett volna valamit, bármit, de nem bírtam. Mert ez már nem egy kitalált történet volt. Nem színdarab, és mi nem szerepet játszottunk benne. Ez az életem volt, a változás pedig észrevétlenül mögém lopózott, és hátba szúrt.

Blissnek természetesen fogalma sem volt az egészről, Garrickhez fordult, és azt mondta:

– Mennünk kell, drágám. Harminc perc múlva fellépésünk lesz a város másik végén. – Aztán rám nézett. – Sajnálom, Cade. Szerettem volna több időt tölteni veled, de Kelsey hetek óta nem adott hírt magáról, nem tudtam nem felvenni a telefont. Most pedig délutáni előadásunk lesz egy diákcsoportnak. Esküszöm, hogy bepótoljuk. El tudsz jönni a hálaadási bulinkra holnap?

Hetek óta elhárítottam a meghívást. Szinte biztos voltam benne, hogy ennek az egész találkozásnak az volt a célja, hogy megint meghívjanak. Már hajlottam rá, hogy beadjam a derekam, most azonban éreztem, hogy nem tehetem. Nem tudtam, mikor akarja Garrick megkérni a kezét, csak azt, hogy nem lehetek jelen, amikor megtörténik. Sem közvetlenül utána. El kell távolodnom tőlük, Blisstől, és attól, hogy statisztaszerepet játszok a történetükben.

– Ó, el is felejtettem mondani, hogy mégis hazamegyek hálaadásra. – Utáltam hazudni neki, de muszáj volt.

– A nagyim nem érzi jól magát, ezért úgy gondoltam, jobb lesz, ha hazamegyek.

Bliss arcára aggodalmas kifejezés ült ki, és kinyújtotta a kezét, hogy megfogja a karom. Úgy tettem, mintha nem venném észre, és arrébb léptem, hogy kidobjam az üres poharat a szemetesbe.

– Jól van? – kérdezte Bliss.

– Igen, azt hiszem. Csak valami rutinbetegség, de az ő korában az ember sosem tudhatja.

Éppen most használtam fel ürügyként a hetvenéves nagymamámat, aki felnevelt. Micsoda aljas húzás.

– Ó, hát akkor mondd meg neki, hogy üdvözlöm, és remélem, hamarosan jobban lesz. Neked pedig jó utat! – Ekkor hozzám hajolt, hogy megöleljen, én pedig hagytam. Sőt én is megöleltem, mert úgy terveztem, hogy egy ideig nem látom. Legalábbis addig, amíg azt nem tudom mondani (őszintén), hogy már nem érzek iránta semmit. Abból ítélve pedig, ahogy az egész testem beleborzongott az érintésébe, ez el fog tartani egy ideig.

Bliss és Garrick szedelőzködtek, hogy induljanak, én pedig visszaültem, mondván, még maradok egy kicsit, és dolgozom egy házi feladaton. Elővettem egy színdarabot, hogy olvassam, igazság szerint azonban csak nem akartam hazamenni. Képtelen lettem volna egyedül maradni a gondolataimmal összezárva. A kávézó elég forgalmas volt ahhoz, hogy megtöltse a fejem más emberek életének és beszélgetésének zajával. Bliss az ablakon keresztül integetett, amikor elment, mire én is felemeltem a kezem. Arra gondoltam, vajon érzi-e milyen végleges ez a búcsú.

Olvasd el Cora Carmack többi könyvét is!

Szakítópróba (Losing It) - 1. - Keresd a boltokban!

Szüzesség.

Bliss Edwards hamarosan végez a főiskolán, de még nem veszítette el. Mivel megelégelte, hogy már csak ő szűz a barátai közül, elhatározza, hogy a lehető leggyorsabb és legegyszerűbb módon fogja orvosolni a problémát: egy egyéjszakás kalanddal. A dolog azonban nem úgy sül el, ahogy tervezte. Pánikba esik, és faképnél hagy egy elképesztően helyes srácot meztelenül az ágyában, ráadásul olyan indokkal, amit senki sem venne be.

És ha ez még nem lenne elég kínos, amikor megérkezik az utolsó félévének első órájára, döbbenten ismeri fel az új tanárát. Őt hagyta ott nyolc órával korábban meztelenül az ágyban...

Összpróba (Keeping Her) – 1.5 – Szakítópróba novella

Várható megjelenés: 2013 december

Garrick Taylor és Bliss Edwards sikeresen megtalálta a boldogságot egymás mellett egy kissé... khm... rázós indítás után. Ehhez képest már gyerekjáték lesz megismerkedni a szülőkkel, nem igaz? 

Attól kezdve azonban, hogy a repülőgépük leszáll Londonban, újabb és újabb bökkenők jelentkeznek: egy rosszalló anyósjelölt, számos (többnyire) jelentéktelen galiba, és rájönnek, hogy talán mégsem készültek fel még annyira a közös jövőre, mint gondolták. 

Mint kiderül, a szerelmet megtalálni sem könnyű, megtartani azonban még nehezebb.

Az 500 példányra limitált, sorszámozott nyomtatott kiadás kizárólag a www.szakitoproba.hu oldalon rendelhető meg. Valamint elérhető lesz e-könyv formátumban az iTunes, Kobo, Nook áruházában és egyéb e-könyv értékesítőknél.

1

Mély lélegzetet vettem.

Szuper vagy. Nem találtam elég hihetőnek, ezért még egyszer kimondtam magamban.

Szuper. Egyszerűen szuper. Ha az anyukám hallotta volna, biztos azt mondja, legyek egy kicsit szerényebb, de a szerénységgel nem mentem semmire.

Bliss Edwards, te egy igazi főnyeremény vagy.

Akkor hogy történhetett, hogy huszonkét évesen én voltam az egyetlen ember, aki még sohasem feküdt le senkivel? Valahol a Szívtipró gimi és a Pletykafészek között egyszerűen elképzelhetetlenné vált, hogy egy lány úgy végezze el a főiskolát, hogy még mindig szűz. Most pedig itt álltam a szobámban, és már megbántam, hogy összeszedtem a bátorságomat, és bevallottam a titkot a barátnőmnek. Kelsey úgy reagált, mintha azt mondtam volna, hogy hosszú farkat rejtegetek a szoknyám alatt. Még mielőtt az álla teljesen leesett volna, már tudtam, hogy hibát követtem el.

– KOMOLYAN? És Jézus miatt? Csak nem neki tartogatod magad? – Kelseynek olyan teste volt, mint egy Barbie-babának, az agya pedig egy szexuálisan túlfűtött tinédzserfiúéra hasonlított, ezért számára a szex sokkal egyszerűbb dolognak számított.

– Nem, Kelsey – feleltem. – Kicsit nehéz is lenne olyannak tartogatnom magam, aki több mint kétezer éve halott.

Ekkor levette a pólóját, és a földre dobta. Biztosan nagyon hülye arcot vághattam, mert rám nézett, és elnevette magát.

– Nyugi, Szende királykisasszony, csak átveszem a felsőm. – Azzal odalépett a szekrényemhez, és keresgélni kezdett a ruháim között.

– Miért?

– Mert, Bliss, most elmegyünk, hogy keressünk neked valakit, akivel lefekszel. – A „lefekszel” szónál úgy felkunkorodott a nyelve, ahogy a késő éjszakai telefonszex reklámokban mondják.

– Jézus, Kelsey!

Elővett egy olyan pólót, ami rám is elég szűk volt, az ő gömbölyded formáin pedig egyenesen botrányosan nézett ki.

– Mi az? Azt mondtad, nem miatta.

Nagy nehezen megálltam, hogy ne ejtsem a tenyerembe a homlokomat.

– Nem is. Nem tudom… úgy értem, szoktam templomba járni, meg minden… na jó, néha elmegyek. Én csak… nem is tudom. Sosem érdekelt igazán a dolog.

A pólót már félig áthúzta a fején, de erre megállt a mozdulat közben.

– Sosem érdekelt? A fiúkkal? Leszbikus vagy?

Egyszer véletlenül meghallottam, hogy az anyám – aki nem értette, miért akarom úgy elvégezni a főiskolát, hogy nem vagyok gyűrűs menyasszony – ugyanezt kérdezte az apámtól.

– Nem, Kelsey, nem vagyok leszbikus, szóval vedd csak fel nyugodtan a pólód. Nem szükséges miattam a dákódba dőlni.

– Ha nem vagy leszbikus, és nem Jézusnak tartogatod magad, akkor csak nem találtad meg a megfelelő pasit, vagy mondjam inkább, hogy a… megfelelő dákót.

Erre csak a szemem forgattam.

– Nahát! Ez minden? Csak meg kell találnom a megfelelő pasit? Hogy ezt nekem miért nem mondta még senki?

Szőke haját lófarokba fogta, ami valahogy még jobban a mellére vonzotta a tekintetet.

– Nem úgy értem, hogy a megfelelő férjjelöltet, drágám. Úgy értem, azt a pasit, akitől forr a véred. Hogy kikapcsold az elemző, ítélkező, hiperaktív agyad, és inkább a testeddel gondolkodj.

– A test nem tud gondolkozni.

– LÁTOD? – vágta rá azonnal. – Elemző. Ítélkező.

– Jól van, jól van! Ma este melyik bár legyen?

– Természetesen a Buktató Bár.

Felnyögtem.

– Tipikus!

– Mi van? – Úgy nézett rám, mintha nem tudnám a választ egy teljesen egyértelmű kérdésre. – Az egy nagyon jó bár. És ami még fontosabb, a pasik szeretik. És mivel mi igenis szeretjük a pasikat, ezt a bárt is szeretjük.

Lehetett volna rosszabb is. Például ha egy éjszakai klubba visz.

– Na jó, menjünk! – Elindultam a függöny felé, ami a hálószobámat választotta el a padlástéri lakásom többi részétől.

– HOHÓ! Ácsi! – Megragadta a könyököm, és olyan erősen rántott vissza, hogy hanyatt dőltem az ágyra. – Így nem mehetsz!

Végignéztem magamon: virágos A-vonalú szoknya, egyszerű, ujjatlan felső megfelelő méretű dekoltázzsal. Elragadóan néztem ki. Ebben a szerelésben nagyon is fel lehetett szedni egy pasit… talán.

– Nem értem, mi a gond – mondtam.

Kelsey a szemét forgatta, én pedig úgy éreztem magam, mint egy kisgyerek. Gyűlöltem ezt az érzést, pedig ha a beszélgetés a szexre terelődött, szinte mindig ez fogott el.

– Szívem, most úgy nézel ki, mint valakinek az imádnivaló kishúga. Egyetlen pasi sem akarja megkefélni a kishúgát. Vagy ha igen, jobb, ha távol tartod magad tőle.

Igen. Totálisan kisgyerek érzés volt.

– Jogos.

– Hmm… úgy látom, gyakorlod, hogy kapcsold ki azt a túlbuzgó agyadat. Helyes. Most pedig állj meg itt, és hagyd, hogy csodát tegyek!

Csodát. Ami valójában kínzást jelentett.

Miután leszavaztam három olyan pólót, amiben prostinak éreztem magam, egy nadrágot, ami inkább cicanadrágra hasonlított, és egy olyan rövid szoknyát, amiből még egy lágy szellőnél is bárki megláthatta volna a puncimat, végül megegyeztünk egy szűk, csípő szabású, farmer térdnadrágban és egy fekete csipkés, ujjatlan felsőben, ami jól kiemelte fehér bőrömet.

– A lábad le van borotválva?

Bólintottam.

– Egyéb… dolgok is… le vannak borotválva?

– Amennyire csak lehet, na menjünk már! – Itt húztam meg a határt a beszélgetésben.

Kelsey elvigyorodott, de nem vitatkozott.

– Oké, oké. Óvszer?

– A táskámban.

– Az agyad?

– Kikapcsolva. Na jó… helyesebben lehalkítva.

– Kitűnő. Akkor kész vagyunk.

Én nem voltam kész. Egyáltalán nem.

Megvolt az oka annak, hogy addig miért nem szexeltem, és erre csak most jöttem rá. Mániákusan szeretek irányítani. Ezért tanultam olyan jól egész életemben, ezért voltam olyan jó színházi ügyelő – senki nem irányított olyan gördülékenyen egy színházi próbát, mint én. Amikor pedig összeszedtem a bátorságomat, hogy én magam is játsszam, mindig felkészültebb voltam, mint bármelyik másik színész az osztályban. A szex viszont… a szex az irányítás szöges ellentéte volt. Ahhoz érzelmek kellettek, vonzalom, és az a bosszantó másik személy, akinek muszáj volt szintén jelen lennie. Én nem így képzeltem el a szórakozást.

– Túl sokat gondolkodsz – mondta Kelsey.

– Jobb, mintha nem gondolkodnék eleget.

– Nem, ma este nem jobb – felelte.

Ahogy beültünk a kocsiba, felhangosítottam az iPodját, hogy nyugodtan tudjak elmélkedni.

Meg tudom csinálni. Ez is csak egy probléma, amit meg kell oldani, egy tétel a teendőim listáján, amit majd kipipálhatok.

Egyszerű.

Végtelenül egyszerű.

Maradjunk is az egyszerűnél.

Nem sokkal később megálltunk a bár előtt, és az éjszaka minden volt, csak egyszerű nem. A nadrágomat túl szűknek éreztem, az új pólómat túl mélyen kivágottnak, az agyamat pedig túl ködösnek. Rám tört a hányinger.

Abban biztos voltam, hogy nem akarok szűz lenni. Nem akartam éretlen prűdnek érezni magam, aki nem tud semmit a szexről. Gyűlöltem, ha valamit nem tudtam. A gond csak az volt… hogy amennyire nem akartam szűz lenni, legalább annyira nem akartam szexelni sem.

A talányok talánya. Miért nem lehetett ez is egy olyan „nem minden rovar bogár, de minden bogár rovar ” típusú dolog?

Kelsey az ajtóm előtt állt, magas sarkú cipőjével egy ütemre csettintgetett, hogy kászálódjak már ki a kocsiból. Kihúztam magam, megigazítottam a hajam (csak tessék-lássék), és követtem Kelseyt a bárba.

Odabent egyenesen a bárpulthoz startoltam, felültem egy magas bárszékre, és magamhoz intettem a csapost.

Őt is esélyesnek tartottam. Szőke haj, átlagos testalkat, kellemes arc. Semmi különös, de semmiképpen sem elvetendő eshetőség. Pont alkalmas lett volna egy egyszerű alkalomra.

– Mit hozhatok, hölgyeim?

Déli akcentus. Határozottan hazai típusú srác.

Kelsey válaszolt:

– Kezdetnek két feles tequilát.

– Legyen inkább négy – nyögtem.

A csapos füttyentett, és rám nézett.

– Ez is egy olyan este, mi?

Nem álltam készen arra, hogy szavakba öntsem, milyen este volt ez, ezért csak annyit mondtam:

– Folyékony bátorságra van szükségem.

– Én pedig örömmel segítek. – Rám kacsintott, és még alig ért hallótávolságon kívülre, amikor Kelsey izgatottan pattogni kezdett a széken.

– Ő az! Ő lesz az!

Ettől úgy éreztem magam, mintha hullámvasúton ülnék, és éppen most zúgtunk volna le a mélybe, miközben a belső szerveim kétségbeesetten próbálnak lépést tartani a testemmel. Időre volt szükségem, hogy alkalmazkodjam a helyzethez. Igen, ez az. Megfogtam Kelsey vállát, és lenyomtam a székre.

– Nyugi, Kels! Olyan vagy, mint egy nyavalyás csivava.

– Miért? Jó választás. Cuki. Kedves. És tutira láttam, hogy a dekoltázsodat nézte… KÉTSZER.

Igaza volt, de még mindig nem éreztem túl nagy kedvet ahhoz, hogy lefeküdjek vele, ami – gondolom – még nem feltétlenül jelentette azt, hogy levehettem a listáról. Na persze, sokat lendített volna a dolgon, ha valamennyire érdekel is az illető.

– Nem is tudom… nincs meg a szikra – mondtam. Előre tudtam, hogy forgatni fogja a szemét, ezért gyorsan hozzátettem. – Még!

Amikor Csapos Fiú visszatért az italunkkal, Kelsey fizetett, én pedig kettőt fel is hajtottam, még mielőtt elővette volna a hitelkártyáját. A srác maradt egy pillanatig, rám mosolygott, aztán továbbment a következő vendéghez. Elloptam Kelsey egyik poharát.

– Szerencséd, hogy ez a te nagy éjszakád, Bliss. Máskülönben senki sem kerülhetne a tequila és közém.

Kinyújtottam felé a kezem.

– Nos, az én lábam közé sem kerülhet senki, hacsak nem vagyok elég részeg, szóval ide azzal az utolsó pohárral is!

Megrázta a fejét, de mosolygott. Néhány pillanat múlva beadta a derekát, nekem pedig négy feles tequila után már nem is tűnt olyan félelmetesnek a szex gondolata.

Ekkor egy másik csapos jött oda hozzánk, ezúttal egy nő, és rendeltem egy Jack Danielst kólával, hogy azt szopogassam, amíg elrendezem magamban ezt az egész felfordulást.

Volt ugye Csapos Fiú, aki legalább hajnali kettőig nem szabadul, én pedig máris egy idegroncs voltam, vagyis ha ezt hajnalig kell húznom, akkorra totálisan zakkant leszek. Már láttam is magam előtt… kényszerzubbonyba kerülök a szex miatt.

Állt mellettem egy srác, aki minden elfogyasztott ital után egyre közelebb araszolt hozzám, de minimum negyvennek néztem. Kösz, nem.

Ittam még egy kortyot a poharamból, és közben hálás voltam a csapos lánynak, hogy nem sajnálta belőle a whiskyt. Körülnéztem a bárban.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Kelsey, és egy közeli asztalnál ülő fickóra mutatott.

– Túl jólfésült.

– Ő?

– Túl hippis.

– Az ott?

– Pfúj, túl szőrös.

A lista addig folytatódott, amíg végleg meg nem győztem magam arról, hogy az éjszaka teljes kudarc. Kelsey azt javasolta, hogy menjünk át egy másik bárba, amihez aztán végképp nem volt kedvem. Azt mondtam, hogy ki kell mennem a mosdóba, és reméltem, hogy amíg ott vagyok, valakin megakad a szeme, én pedig mindenféle cirkusz nélkül haza tudok osonni. A mosdók egészen hátul voltak, a biliárdasztalok és a darts táblák után egy kis rész mögött, ahol kerek asztalok álltak.

Ekkor vettem észre őt.

Nos, pontosabban a könyvét.

És képtelen voltam befogni a szám:

– Ha így akarsz felcsípni lányokat, azt javaslom, menj át oda, ahol egy kicsit nagyobb a forgalom.

Felnézett az olvasásból, és hirtelen nyelni is alig tudtam. Minden bizonnyal ő volt a leghelyesebb férfi, akit ma éjszaka láttam – szőke haj, kristálytiszta kék szem, és épp csak annyi borosta, hogy férfiasnak tűnjön, de ne keltsen túl szőrös benyomást. Az arca pedig olyan gyönyörű volt, amelynek láttán még az angyalok is dalra fakadtak. Én nem akartam dalra fakadni, inkább csak bámultam. Miért álltam meg? És miért kell nekem mindig bolondot csinálnom magamból?

– Tessék?

Az agyam még mindig azzal volt elfoglalva, hogy feldolgozzam a tökéletes hajának és kék szemének látványát, ezért eltartott egy ideig, amíg kinyögtem a választ:

– Shakespeare. Senki sem olvas Shakespeare-t egy bárban, hacsak nem álcából, hogy lányokat szedjen fel. Csak azt tanácsoltam, hogy elöl több szerencséd lenne.

Hosszú pillanatokig nem válaszolt, aztán a szája széles mosolyra húzódott, és kivillantotta – minő meglepetés! – tökéletes, fehér fogsorát.

– Nem álca, de ha az lenne, úgy tűnik, mégis szerencsével jártam.

Az akcentusa! BRIT AKCENTUSA VOLT. Szentséges ég, mindjárt meghalok!

Levegőt! Nem kaptam levegőt.

Uralkodj magadon, Bliss!

Letette a könyvét, de előtte még beletett egy könyvjelzőt, hogy megjelölje, hol tart. Istenem, tényleg Shakespeare-t olvasott egy bárban!

– Nem akarsz lányokat felszedni?

– Eddig nem akartam.

Analitikus agyam nem siklott el a múlt idő használata fölött. Vagyis… addig nem akart elcsábítani senkit, de most talán már akar.

Még egy pillantást vetettem rá. Most már vigyorgott – fehér foggal és borostás állal, amely tényleg csodálatosan nézett ki. Nos, én határozottan elcsábítható voltam. Ami már önmagában is megdöbbentett.

– Hogy hívnak, drága?

Drága? DRÁGA! Még mindig az ájulás kerülgetett.

– Bliss.

– Biss vagyis boldogság? Ez jelent valamit?

Céklavörös lettem.

– Nem, ez a nevem.

– Gyönyörű név egy gyönyörű lánynak. – A hangja olyan mély regiszterben zengett, hogy a belső szerveim is beleremegtek. Olyan volt, mintha a méhem örömtáncot lejtett volna a többi szervemen. Istenem, a világtörténelem leghosszabb, legkínzóbb és legizgatóbb halálát haltam éppen. Vajon mindig ilyen érzés, ha valakit felizgatnak? Nem csoda, hogy a szex őrült dolgokra vette rá az embereket.

– Nos, Bliss, még új vagyok a városban, és máris kizártam magam a lakásomból. A lakatost várom, és gondoltam, egyúttal kihasználom az időt.

– Azzal, hogy felfrissíted a Shakespeare-ről megszerzett tudásod?

– Csak próbálom. Őszintén szólva, sosem szerettem igazán az ürgét, de ez maradjon kettőnk közt, jó?

Biztos voltam benne, hogy az arcom még mindig lángvörös, már csak azért is, mert olyan forró volt, mint a tűz. Igazság szerint az egész testem tűzben égett. Nem tudtam, hogy a megalázottság vagy az akcentusa miatt fogok-e spontán felgyulladni mindjárt a szeme láttára.

– Csalódottnak tűnsz, Bliss. Csak nem Shakespeare-rajongó vagy?

Bólintottam, mert a torkom alighanem elszorult.

Válaszul összeráncolta az orrát, a kezem pedig alig várta, hogy végigsimítsak az orrnyergén, aztán továbbhaladjak az ajkára.

Elment az eszem. Igen, bizonyíthatóan dilis lettem.

– Ne mondd, hogy Rómeó és Júlia rajongó vagy?

Na végre! Erről legalább tudtam beszélni.

– Igazság szerint Othello. Az a kedvencem.

– Ó, a szép Desdemona. Hűséges és ártatlan.

A szívem megdobbant az ártatlan szó hallatán.

– Nekem, hmm – igyekeztem értelmesen megfogalmazni a gondolataimat. – Nekem tetszik az értelem és a szenvedély ilyen közelsége.

– A szenvedélyt én is szeretem. – Ekkor lejjebb siklott a tekintete és végigmérte az alakomat. A gerincem bizseregni kezdett, és végül úgy éreztem, mintha ki akarna szakadni a hátamból.

– Az én nevemet még nem kérdezted – jegyezte meg.

Megköszörültem a torkom. Ez nem lehetett valami vonzó. Olyan otromba voltam, mint egy ősember. Ezért megkérdeztem:

– Hogy hívnak?

Félrebiccentette a fejét, amitől a haja majdnem eltakarta a szemét.

– Csatlakozz hozzám, és megmondom.

Semmi másra nem gondoltam, csak arra, hogy a lábam úgy remeg, mint a kocsonya, ezért ha leülök, azzal megkímélem magam attól, hogy valami kínos történjen velem a felbolydult hormonok miatt, amelyek nyilvánvalóan elszabadultak az agyamban. Lerogytam a székre, de a megkönnyebbülés helyett egy fokkal még idegesebb lettem.

A srác megszólalt, és a szemem az ajkára szegeződött.

– A nevem Garrick.

Ki gondolta volna, hogy egy név izgató is lehet?

– Örülök, hogy megismertelek, Garrick.

A könyökére támaszkodva előrehajolt, én pedig észrevettem széles vállát, és azt, ahogy az izmai megfeszültek a pólója alatt. Ekkor találkozott a pillantásunk, és a félhomályos bár elsötétült, én pedig belevesztem csodálatos kék szemébe.

– Fizetek neked egy italt. – Nem kérdésnek szánta. Igazság szerint, amikor rám nézett, semmi kérdés nem látszott rajta, csupán magabiztosság. – Aztán tovább beszélgethetünk az értelemről és… a szenvedélyről.