EMILY SNOW

Elemésztve

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Emily Snow: Devoured

Fordította

Laik Eszter

1. fejezet

– Hívott az öcsikéd. Háromszor.

Tekintetem Tori sötét szemével találkozik, amikor felnézek a kezemben tartott levelekről. Három méterre ül tőlem, a közös konyhapultunk mögött. Az én belevaló lakótársam, akit négy éve ismertem meg, amikor megmentett egy beszívott főiskolás sráctól. Ujjaival idegesen játszik egy túlméretezett pálinkáspohár karimáján, valami rávésett, béna idézet fölött: „Szesztestvér: szexivé varázsolja a ronda csávókat is a 19. század óta”. Tori kellően ismeri ahhoz az öcsém, hogy tudja: valaminek történnie kellett. Seth nem fog csak úgy, a semmiért előkerülni. Július óta tartozik nekem kétezer dolcsival, ennek már fél éve. Utoljára szeptember legelején beszéltem vele. Még a karácsonyi látogatását is e-mailben mondta le.

Atyaég… Ez nem sok jót jelenthet.

– Mondta, mit akar? – kérdezem a torkom köszörülve. Nekidőlök az acélajtónak, a biztonsági zárak sora keményen a hátamba fúródik. Vadul gyűrögetem a ropogós borítékokat, és akaratlanul is salátát csinálok a Torinak érkezett számlákból meg a képeslapokból, amiket a Mexikóban vakációzó szülei küldtek. Túlságosan is aggaszt a hír.

Háromszor hívott.

Tori megrántja csupasz vállát, lepillant a pohárban lötyögő italra, aztán egy laza csuklómozdulattal leküldi. Üveget nem látok, de tudom, hogy borsmentapálinkát iszik. Az árulkodó jel, a Hershey cukormentes csokiszirup üvege ott van a telefonja mellett. A pálinka egyébként is a pénteki esti belépőital nála. Amikor a főnökömnek szabad hete van, ami persze elkerülhetetlenül rám is átragad, hagyni szoktam, hogy Tori engem is rábeszéljen egy kis ivásra. Most még a gondolatától is irtózom, hogy akár csak belenyaljak.

Már így is érzem a migrén szúrását a szokásos helyen, a két szemem között.

– Csak annyit mondott, hívd fel – mondja Tori. De a hangjából hallom, hogy ugyanarra gondol, amire én.

Már megint mit művelhetett az anyám?

Legutóbb, amikor másfél éve Seth kétségbeesve hívott, közölte velem, hogy anya megpróbálta megölni magát. Tűztem haza az első géppel Los Angelesből csak azért, hogy kiderüljön: hazudott az öcsémnek és a nagyanyámnak, hogy így harcoljon ki egy kis figyelmet.

Még most is élénken emlékszem, ahogy anya a naivitásomon meg a hülyeségemen nevet, hogy képes voltam hazarohanni. Ökölbe szorul a kezem.

– Bármikor kész vagyok örömet szerezni – mondta vaskos déli akcentusával. Aztán jó hosszan beleszívott a cigijébe… ki tudja, mivel kereste meg a rávalót… és kifújta a füstöt a fejem fölött.

Gondolatban próbálok visszatérni a jelenbe. Küldök egy erőltetett mosolyt Tori felé, amivel senkit nem ejtek át, aztán megkérdezem:

– Elmész éjszakára?

A válasz nyilvánvaló. Péntek este van, és bár csak a felsőteste látszik ki a pult mögül, biztos lehetek benne, hogy talpig dögös cuccban van. Hosszú, fekete, ragyogó haj és smink, amitől Megan Fox is sírva fakadna – kipipálva. Pánt nélküli vörös ruha, ami nem hosszabb, mint az én topom – kipipálva. Kilométer magas sarkú, kurvás cipő – duplán kipipálva.

– Bemelegítés Bennel, Stacyvel és Micah-val.

Tökéletesen ívelt, koromfekete szemöldöke összehúzódik, amikor kinyitja a száját, hogy mondjon még valamit. Makacsul rázom a fejem, mire Tori összezárja az ajkát. Mindketten tudjuk, hogy nincs értelme engem is hívnia. Nincs az a mézesmadzag, amivel ma kicsalogathatna a lakásból. Bármit akarjon is mondani Seth, jó eséllyel tönkre fogja tenni az éjszakámat, és valószínűleg az év hátralévő részét is.

Újra és újra csak nyelek, hogy enyhítsek valahogy a szám hirtelen támadt szárazságán. De nem segít.

– Rendben – pattan fel Tori, és átnyúl a pulton a telefonjáért. – Csörgök, hogy lemon…

De én már lendülök is, és kikapom a Samsung Galaxyjét a kezéből. A levélhalmot az üres pohara mellé dobom a pultra. Izzadt tenyeremnek köszönhetően gyakorlatilag összeragadtak egy kötegbe.

– Kérlek, ne. Túlságosan is szexin nézel ki ahhoz, hogy velem töltsd az éjszakát. Én… esküszöm, minden rendben lesz.

Nem úgy fest, mint akit meggyőztem, telt ajkát egyetlen keskeny, vörös vonallá préseli össze.

Visszacsúsztatom a telefonját a kezébe, és rákulcsolom az ujjait. Ragyogó mosolyt bűvészkedek az arcomra, és a legkönnyedebb hangon, amit csak sikerül produkálnom, azt mondom:

– Menj és érezd jól magad!

Valamit magyaráz tiltakozásképp, de alig veszek ki egy-két szót belőle. Már a szobám felé tartok a keskeny közlekedőn, és majd összeroppantom a telefonom, amikor tárcsázom az öcsém számát.

Seth a második csörgésre felveszi. Azon ritka alkalmakkor, amikor beszélünk, mindig hagyja, hogy bekapcsoljon a hangpostája, aztán öt-hat óra múlva visszahív.

Ez nagyon nem jó jel.

– Minden oké? Tori mondta, hogy… – kezdek bele, miközben behúzódom a szobámba, és becsukom magam mögött az ajtót.

– Hála istennek! – sóhajt, mielőtt folytathatnám. – Hol voltál, Si? És mi a francért nincs meg nekem ez a szám?

Nem egészen tíz másodperce beszélünk, és máris veszekszik velem. Levágom a túlméretezett táskám az ágyamra. A pénztárcám egy alapozó és néhány tampon társaságában kihullik a levendulaszínű lepedőre, pár darab lepotyog a padlószőnyegre. Majd később összeszedem, pedig nem bírom a rendetlenséget.

– Dolgozom. És többször próbáltalak hívni erről a számról, csak nem vetted föl – közlöm.

Nem hangzom mérgesnek, holott az vagyok, inkább mintha még én magyarázkodnék. Mintha nekem kellene sajnálkoznom, amiért ő elérhetetlen.

Gyűlölöm magam a hangomért.

– Sienna, a nagyiról van szó – mondja Seth.

És ez, ez az a pillanat, amikor kővé dermedek az ágyam és az íróasztalom között ácsorogva. Úgy nézhetek ki, mint azok a tragikus temetői szobrok otthon, Tennessee-ben. Úgy érzem, megáll a szívverésem. Amikor Tori mondta, hogy Seth keresett, az első gondolatom az volt, hogy megint anyám csinált valami zűrt. A nagyanyám eszembe sem jutott, olyan erős, stramm, csodás asszony.

Viszont hetvenkilenc éves.

Próbálok valamit kinyögni, bármit, de mintha egy gézízű golflabda szorult volna a torkomba. Nagyi beteg? Vagy?...

Nem tudom magam rávenni, hogy csak gondoljak is arra a szóra.

Még zihálok, amikor Seth súlyos sóhajjal kiböki:

– A nagyi jól van, Si. Pontosabban fizikailag jól van.

Még arra sem hagy időt, hogy megkönnyebbüljek, vagy ráüvöltsek, hogy a frászt hozta rám, és már mondja is a sztorit, mi történt. Olyan szavak ütik meg a fülem, hogy ingatlanárverés meg kilakoltatás. Új tulajdonos, valami szemétláda zenész Kaliforniából. Hétfőn tárgyalás. Ott kell lennem a nagyi miatt meg miatta.

– Dolgoznom kell – motyogom. Tomas, a főnököm, a jelmeztár Michael Baye mást se mondogat, mióta felvett, mint hogy hányan lennének készek ölni azért, hogy vele dolgozzanak. El sem tudom képzelni, mit szólna, ha szabadságot kérnék bármi egyéb okból, mint egy temetés vagy egy közeli családtag küszöbön álló kilakoltatása. Lehet, hogy kirúg. Vagy ami még rosszabb, olyan referenciát kapok tőle, hogy az életben nem találok többet jelmeztáros melót.

– Muszáj ott lenned – makacskodik Seth.

– Nem lehet, mert…

De már ott ülök a laptopom előtt, az online bankszámlám megnyitva, egy másik ablakban pedig egy fapados légitársaság foglalási oldala. Bepötyögöm a hitelkártyám adatait egy hétfői, kora reggeli géphez, közben olyan erővel harapdálom az alsó ajkam, hogy vér ízét érzem a számban. Le vagyok égve. A folyószámlámon lévő összeg felét – az összes spórolt pénzem felét – Torinál kell hagynom a rezsire. És mielőtt letenném a telefont, már dobálom is a cuccaim a bőröndömbe, amit öt éve kaptam a nagyszüleimtől a tizennyolcadik születésnapomra.

Dermesztő hideg van Nashville-ben. Mínusz egy fok, és gyengén havazik, amikor bevágódom Seth lepukkant Dodge Ram 1500-asába hétfő délután. Mégis úgy izzadok, mintha augusztus közepe lenne, és tetőtől talpig gyapjúba burkoltam volna magam. Lenge tunikám, amit nagy műgonddal választottam ki a meggyőző külső kedvéért, kényelmetlenül a bőrömre tapad, harisnyám lesodródott a térdemig.

Az én hibám, hogy izzadságban úszom. Los Angelestől Nashville-ig négy órát végigidegeskedtem, hogyan fogom a nagyit meggyőzni, hogy jöjjön el velem Kaliforniába. És minél többet gondolkodtam rajta, annál inkább elbizonytalanodtam. A házat és a földet a nagypapám adta neki ajándékba a hetvenes évek elején, anyám születése után. Nincs az az isten, hogy a nagyi lemondjon róla harc nélkül, még akkor sem, ha igaz, amit Seth mond: hogy már oda a ház.

– Mit mondott a főnököd? – kérdezi az öcsém, amikor ráfordul az autópályára, aztán rátapos a fékre, hogy elkerüljön egy ütközést. A Dodge megcsúszik az úton, pördülünk egyet, nekem a rémülettől elakad a lélegzetem is, de Seth visszanyeri az uralmat a kocsi fölött.

Nem adja fel könnyen. Csak mered előre az útra, ahogy apánk szokta, amikor szar időben vezetett, és hüvelykujjával dörzsölgeti a kormányt – ebben is tisztára olyan, mint apa. Hasonlít is rá: sötétszőke haj, barna szem és bőr, amivel simán túltesz még rajtam is, aki pedig könnyen barnuló alkat vagyok.

Az én hajam vörös, Tori csak amazonsörénynek hívja, és se apámra, se anyámra nem hasonlítok. Nem mintha bánnám.

– A fenébe, Si, válaszolni is fogsz, vagy csak ülsz ott tátott szájjal? – förmed rám Seth.

Sötét színű, szűk gyapjúszoknyám szegélyét markolom, és megvonom a vállam.

– Karácsonykor és szilveszterkor is dolgoztam, úgyhogy nem szólhat semmit. Egyébként is csak asszisztens vagyok. – Azt már nem teszem hozzá, hogy könyörögnöm kellett Tomnak a szabadságért, és félreérthetetlenül tudtomra adta: rendezzem le mielőbb a családi drámát, és húzzak vissza LA-be a hónap vége előtt, vagyis két és fél hét múlva.

– Az Echo Falls a 18 és 34 közötti nők körében a legkedveltebb sorozat. Van, aki a saját gyerekét is eladná, csak hogy itt dolgozhasson. Nem lesz túl nehéz találni valakit helyetted, aki jelmeztáros-asszisztensi karrierre vágyik – mondta Tomas, és beütögetett valamit az iPadbe, amit mindenhová magával visz.

Soha nem vet rám egy pillantást sem, így nem is láthatta, hogy megijedtem, amikor a falhoz lökött egy újonnan beszerzett ruhaállványt.

– Ne akard, hogy megtaláljam ezt az illetőt, Jensen.

– Elrendezem két hét alatt, Tomas – ígértem.

– Azt jól teszed.

Sethnek ebből bármit is elmondani csak levegőpazarlás volna. Fel sem fogná, miért nem tudom leszarni a munkám, ha kedvem tartja, vagy egyszerűen nem is érdekelné. Az öcsémet ismerve ez is, az is.

– Van valami, amivel megtörölhetem az arcom? – kérdezem.

Seth fejével a középső rekesz felé bök.

– Ott van.

Találok egy csomag törlőkendőt egy félig üres, harmincdarabos kondomos doboz és egy üres üveg Jose Cuervo között. Mielőtt leállíthatnám magam, balhézni kezdek.

– Remélem, nem vagy olyan hülye, hogy vezetés közben iszol. Még csak tizenkilenc éves vagy és…

– Ne kezdd ezt most, Si, jó? Nagyon rosszkor kezdesz baszakodni.

Emlékeztethetném Sethet, hogy én vagyok az idősebb. Hogy a nagyanyánkat leszámítva én foglalkoztam vele a legtöbbet az életben. Próbálhatnám meggyőzni.

De nem teszem. Helyette az arcom belsejét harapdálom, míg hányingerem lesz a fémes íztől, ami elönti a számat. Az előttünk haladó Ford Escort matricáit figyelem. Dudálj, ha te is utálod az embereket. Hát, ez most stimmel.

Csak tizenkét kilométer a távolság a reptértől a bíróságig, de negyvenöt percig tart az út a havazás meg a forgalom miatt. Seth meg én szótlanul bekkelünk ki majd’ minden percet, ahogyan általában szoktuk egymás társaságában. Csak akkor szólal meg, amikor bekapcsolom a rádiót. Másfél percig hagyja, hogy szóljon a Black Keys-szám, aztán hirtelen elzárja.

– Nem tudom ezt vezetés közben hallgatni – vakkantja.

– Rendben.

Miközben az arcom nedvesítem a törlőkendővel, és hátrafogom hosszú, vörös hajam, gondolatban elátkozom magam, hogyan lehettem annyira hülye, hogy kölcsönadtam neki. Nem hogy nagy ívben tesz rám, mióta beszálltam a kocsiba, de még csak meg sem említi a pénzt.

Valószínűleg nem is fogja.

Seth elég okos ahhoz, hogy tudja: előbb tolnám ki a saját szemem, mint hogy összevesszek vele.

Van pár okom, miért jövök ide ritkán, de ebből az öcsikém a legkisebb.

Mire megérkezünk a bíróságra és megtaláljuk a megfelelő termet, a tárgyalás a végénél tart. Egy pad két végén ülünk, a terem hátsó részében. Seth szorosan összefonja a karját a mellkasán, és jéghideg tekintettel mered előre. Utálom, hogy idegesítem, de nem tudok mit tenni. Előredőlök, állam szinte súrolja az előttem lévő pad támláját, és feszülten figyelek, hogy miről beszélnek.

Amennyire össze tudom rakni a hallottakat, ez már a második tárgyalás. Az új tulajdonos, akiről úgy döntök, a továbbiakban Seggfejnek fogom nevezni, és az ügyvédje egy hivatalos kilakoltatási végzést próbál szerezni. A nagymamám és Mr. Nielson (ő az ügyvédje, mióta az eszemet tudom) velük átellenben ül, a terem bal oldalán. Bár tudom, hogy nem kéne dühösnek lennem Seggfejre, halálos pillantásokat lövellek felé.

És méregetnem sem kellene.

Mivel háttal van nekem, lehangolóan keveset látok belőle, de azt igen, hogy ugyancsak kidolgozott a teste. Akinek ilyen háta van, jó eséllyel istenien néz ki mindenütt. Sötét, kifogástalan öltönye túlságosan is tökéletesen rajzolja ki minden porcikáját. Barna, kócos haja a nyakát simogatja. Hosszú ujjaival valami gyors ritmust dobol a mahagóniállványon maga előtt. Én sem vagyok kistermetű, de ez a fickó minimum tíz centivel magasabb nálam, vagyis legalább százkilencven.

És a feneke…

Lefogadom az utolsó ezer dolláromba (és ha kell, még megtoldom egy kis apróval is), hogy a mellette álló ügyvédnő is azt stírölné, ha tehetné. Vagy ha abba tudná hagyni a fickó bámulását öt másodpercnél hosszabb időre a kidüllesztett melle fölül.

Égő arccal és vonakodva átnézek a terem túlsó oldalára, a nagyi felé. Ha Seth kiszúrja, hogy Seggfejet bámulom, nem száll le rólam többet. És még meg is vádol, hogy az ellenséggel konspirálok.

Összehúzom a szemöldököm, mert tudom, hogy Seth pontosan ezt mondaná.

– Mr. Nielson, az ügyfelének tíz napja van, amíg a bíróság kiállít egy tulajdonjogi végzést – mondja a bíró a nagymamám ügyvédjének olyan déli akcentussal, amely még azon is túltesz, amilyen nekem volt. – Azután a seriff foganatosítja a kilakoltatást.

A nagymamám, amikor meghallja a bíró szavait, leejti a vállát. Nielson felé kap egy kis támaszért, és olyan erősen ragadja meg a vállát, hogy a terem hátuljából is látom, a csuklója elfehéredik. Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne ugorjak fel a helyemről. Gyűlölöm ezt az egészet. Gyűlölöm anyámat, mert lényegében az ő hibája, hogy így történt.

Igazam volt, amikor azt feltételeztem, hogy valami hülyeséget csinált. Anyám az oka, hogy a nagyanyám elveszíti az otthonát. Mindennek ő az oka, ami szarul alakul ebben a családban.

Aztán véget ér a tárgyalás. A nagyi ragyogó kék szeme csodálkozva mered ránk, amikor megfordul. Felénk indul, és elgyötört vonásai meglágyulnak. A legyőzöttek szomorú mosolyával néz rám. Csak egyszer láttam korábban ezt a tekintetet. Keserűséget érzek a számban, amikor ráeszmélek, hogy ugyanezen a bíróságon történt. Mielőtt a nagyi csak egy szót is szólhatna, magamhoz húzom, és arcom beletemetem puha, szürke hajába, beszívva az ismerős illatokat, a vaníliáét és Chanel No 5 parfümét.

– Kocsival jöttél? – kérdezem. Nem akarok neki semmit mondani az imént történtekről, legalábbis itt nem… Nem bízom benne, hogy kordában tartanám az érzelmeim, ahogy talán a nagyi sem az övéit. Bólint egyet a vállamon. – Akkor hazaviszlek.

Lazítok az ölelésemen, közben nagyi válla fölött átbámulok Seggfejre. Most már az oldalát látom, ami pont olyan rohadtul szexi, mint a háta.

Mond valamit az ügyvédnőnek, mindketten nevetnek. A nő a fickó karjára teszi a kezét, melle még mindig kibuggyan a ruhából. Ha bárhol másutt lennénk, hangosan dühöngenék, hogy néz ki. A pasi valószínűleg most köszöni meg a munkáját. És ahogy elnézem, meg is fogják ünnepelni ezt a könnyű győzelmet az idős asszony és a hasonlóan koros ügyvédje felett egy kis piával meg egy gyors numerával a nőnél. Épp kifelé indulunk, a nagyit terelgetem a kijárathoz, amikor a fickó felém fordul és rám néz.

Egybefonódik a tekintetünk. Zöldesbarna és kék.

Ragadozó és zsákmány.

Most felemelkedik, és teljes magasságában láthatom.

Összeszorul a mellkasom. Igazam volt, az egész karosszéria úgy, ahogy van, eszelősen jó. És amikor úgy döntöttem, Seggfejnek fogom hívni, túl elnéző voltam.

Reménykedem, a nagyanyám nem érzi, hogy megváltozott a szívverésem, vagy hogy elakad egy pillanatra a lélegzetem. Csakhogy ez nem a szerelem-első-látásra típusú pillanat. Egyáltalán nem az. Sokkal inkább az a perc, amikor a sors újra bepancsol a képembe. Miért van itt Nashville-ben, miért éppen ő? És miért ugyanabban a tárgyalóteremben, amelyikben én?

Istenem, kérlek, add, hogy ne emlékezzen rám ez az ember.

Egy pillanatig biztos vagyok benne, hogy fogalma sincs, ki vagyok, és mindjárt vissza is fordul tereferélni Miss Cicissel. Mostanáig lányok tucatjait, százait tudhatta le. Semmit nem jelentek neki. Csak én emlékszem kettőnk közül – győzködöm magam.

Aztán a felismerés lassú, állatias mosolya terül szét Lucas Wolfe képén.

Úgy érzem, mintha egyben elnyelne bármelyik pillanatban.

Pontosan ugyanaz a vigyor, mint két éve, miután elutasítottam, hogy az ágyához bilincseljen, és mielőtt szó szerint azt mondta: takarodjak a picsába a házából.

2. fejezet

Fásultan lépek ki a tárgyalóteremből a családom többi tagjával együtt. Úgy mozgok, mint egy robot. Gépiesen köszönetet mondok a nagymamám ügyvédjének, amikor csatlakozik hozzánk, és megkérdezi, hogy megy a munka New Yorkban. Nem javítom ki, hogy Los Angelesben dolgozom, nem Manhattanben. Amíg Seth meg én várjuk a nagyit, aki a mosdóba ment, különösen csöndes vagyok – szinte letaglózott.

– Beteg vagy? – kérdezi az öcsém, miközben a karjával az előtér szemközti falának támaszkodik. Teljes súlyával a falnak dől, és tekintetét a mosdó ajtajára szegezi, amikor megkérdezi:

– Si, valamin kiborultál, igaz?

Sethre bámulok a hülye kérdése miatt, aztán megrázom a fejem. A fél méterre lévő ivókút egy maszatfoltjára szegezem a tekintetem, hogy ne kelljen az öcsém szemébe néznem.

– Csak fáradt vagyok – mondom erőtlenül.

Az igazat megvallva, alaposan meg is roggyantam. Látni Lucast két év után, még ha csak egy rövid pillanatra is – ettől mintha kiszippantották volna az erőm, és a helyét zűrzavar, csalódottság foglalta volna el.

És a megalázottság, amelyről úgy hittem, már több hónapja megszabadultam tőle.

– Úgy nézel ki, mint aki beszívott – jelenti ki Seth.

– Nincs semmi bajom, úgyhogy akadj le rólam.

Van valami keménység a hangomban, ami megteszi a hatását. Az öcsém nem kérdez többet, és egy pillanattal később a nagyi is megjelenik.

Amint kiérünk a bíróságról, Seth már az utolsó lépcsőfoknál bejelenti, hogy lepattan.

– Délután óráim vannak – magyarázza. Biztos lehetek benne, hogy kamuzik. Nyilván megy, és piába fojtja a feszkót. A gyanakvásomat viszont nem igazolja, ahogy a nagyi búcsúzkodik tőle, és megköszöni a segítségét.

Pengeélesen hasít a mellkasomba a felismerés, amellyel most újra szembesülnöm kell, hogy Seth többet tudott arról, mi folyik a nagyi életében, mint én.

Pár méterre állok tőlük egyedül; a hópelyhek, amint finoman a bőrömhöz érnek, rögtön el is olvadnak. Az az érzésem, kihagynak valamiből. Mint a kis vörös mostohagyereket, szó szerint. De ahogy megfordul a fejemben, rögtön el is hessegetem a gondolatot.

Mi vagyok én, egy féltékeny tízéves?

– Lazíts egy kicsit! – kiáltja felém Seth, amíg búcsút int, aztán kecses mozdulatokkal elsprintel a parkolóház felé, ahol a kocsiját hagyta.

– Azt fogok – mormogom az orrom alá. Rendbe jövök, ha lesz végre pár nyugodt pillanat, hogy összeszedjem a gondolataim a történtekről. Amint új nap kezdődik, és Lucas Wolfe ismét csak egy kellemetlen emlék lesz.

– Ha ilyen képet vágsz, így fogsz maradni – mondja a nagyi, akárcsak gyerekkorunkban, és nekem mindjárt felfelé kunkorodik a szám.

– Mehetünk?

Mindig irigyeltem a lelkierőt és a bájt, ami a nagyanyám mosolyában van. Az öreg, fekete Land Rover kulcsát a tenyerembe ejti, aztán rázárja az ujjaim.

Kihúz egy esernyőt a táskájából, és kinyitja. Jobbra fordul, abba az irányba, amerre az ügyvédje irodája van, és azt mondja:

– Nielson azt szeretné, hogy beugorjak egy stratégiai megbeszélésre. Biztos nem akarod efféle unalmas találkozóval tölteni az időd.

Aztán bágyadt mosollyal hozzáteszi:

– Nem mintha én akarnám…

Lehet, hogy nem jövök elég gyakran haza, de a nagyanyám mindenkinél jobban ismerem. És most nyilvánvaló, hogy így adja tudtomra: nem akarja, hogy jelen legyek, bármiről essék is szó közte és Nielson között.

Nem akar bevonni.

Izmaim összerándulnak.

Nagyot nyelek, és összepréselem az ajkam, amitől remélhetőleg engedelmes ábrázatot öltök.

– Rendben. Akkor én… – Körbepillantok a hóesésben, míg a tekintetem megakad egy kávézó kétszintes épületén, épp átellenben a bírósággal és Nielson irodájával.

– Bekapok valamit Alice-nél. Majd figyellek.

– Pár perc – mondja a nagyi. – Sienna!

– Igen?

– Nagyon boldog vagyok, hogy hazajöttél.

Könnyek szurkálják a szemem sarkát. Próbálom visszatartani őket, miközben azt suttogom:

– Én is.

Annyi mindent szeretnék még mondani és tenni, de körülöttünk mindenütt emberek, akik a bíróságra vagy az ügyvédi irodákba sietnek. Ha megszólalok, kilencven százalék, hogy megindul a szememből az áradat.

Így hát vidáman integetek a nagyinak, amíg távolodik.

Amint eltűnik Nielson irodájában, roskadtan átvonszolom magam a szemközti kávézóba. Nem jártam itt már több éve, anyám jogi zűrjei óta, így hát feldob a látvány, hogy belül az egész helyiség Alice Csodaországban-dizájnt kapott. A lakótársammal totálisan különbözőek vagyunk, de egy közös pont mégiscsak van az érdeklődésünkben: a fantasy-filmek és -könyvek, na meg… Johnny Depp.

A nő a pult mögött cifra díszítésű, bársonyból készült Őrült Kalapos fejfedőt visel, rám mosolyog, és elkiáltja magát:

– Csak menjen, üljön le, szívem. Rögtön megy valaki.

Hálásan bólintok, és kinézek egy bokszot távolabb balra, ahonnan tökéletes rálátás nyílik Nielson irodájára, és közel van a kijárathoz is. A kávé mellé kettőt is rendelek a specialitásukból, a cheshire-i pitéből, aztán küldök egy SMS-áradatot Torinak, ami enyhén szólva neurotikusra sikerül.

Lucas Wolfe vette meg a házat. Ez a szarházi. A nagyanyám házát!

Összefogott ellenem a világ.

Mi a f-t csinál itt ez?!

Tori???

A cipőmben olvadt hólé, és csak most jövök rá: úgy szét voltam esve, hogy elfelejtettem kivenni a csomagjaim az öcsém kocsijából.

Ennek ellenére kizárólag Lucas Wolfe-ra tudok gondolni. Nemcsak arra, hogyan próbálja most kitúrni a nagyit a házából, hanem arra is, hogyan rúgott ki engem a sajátjából két éve, azon a januári éjjelen.

A gondolataimba süppedve várom Tori válaszát, amikor közeledő lépésekre leszek figyelmes. Telefonom a fűszertartók felé csúsztatom az asztalon, hogy helyet csináljak a pincérnőnek, ahová lepakolhat.

Nagy és egyáltalán nem nőies kéz borul az enyémre, gitározástól megkeményedett ujjak siklanak a csuklómra. Ismerős érintés, amitől akaratlanul is örömérzés árad szét a testemben. Elkapom a kezem Lucasétól, dühös vagyok a testemre a nyilvánvaló árulásért, közben leverek egy porcelánedényt, amiben cukortasakok vannak. A cukor szétszóródik a linóleumon, ő felnevet. Mély, érzéki hang, mint valami zene. Összerándul tőle a gyomrom.

Hirtelen hányingert érzek.

– Van itt egy üres hely? – kérdezi, miközben az ülés másik részére mutat.

– Idegeneknek nincs – szűröm a fogaim között, és megrázom a fejem. – Sajnálom.

A választól nem zavartatva magát becsusszan a bokszba. Kinyújtóztatja eszméletlen hosszú lábát, vádlija az enyémet súrolja.

Már nyitnám a szám, hogy tiltakozzam, amikor felemeli a kezét.

– Mielőtt megpróbálnál átejteni, tudnod kell, hogy soha nem felejtek el egy arcot sem. – Aztán gonoszul felhúzza a szemöldökét, és hozzáteszi: – Vagy testet.

Kinek képzeli ez magát? Hirtelen úgy érzem, muszáj nekiszegeznem a kérdést:

– Nem vagy hozzászokva, hogy nemet mondjanak, igaz?

A hangom szinte üt, még engem is meglep. Ha bárki mással ülnék szemben, már kivontam volna magam a társalgásból. Lucasnak döbbenetes tehetsége van ahhoz, hogy fokról fokra felidegesítsen, lerombolva a visszafogottságom, amíg egészen durva leszek, és legszívesebben felképelném.

Elvigyorodik, fejét megbillenti, mintha nagyon behatóan tanulmányozna.

– Ezt most komolyan kérdezed?

Ajkam szétnyílik, és minden pórusomat forróság önti el. Felemelek egy zacskó cukrot az asztalról, morzsolgatom a hüvelyk- és a mutatóujjam között, aztán leveszem a tekintetem Lucas zöldesbarna szeméről, és átnézek Nielson irodája felé.

– Szexi, amikor ideges vagy.

– Nem vagyok az.

– Szexi?

Visszafordítom a fejem, és rábámulok.

– Nem, ideges.

De biztos vagyok benne, hogy hallja a hangomban a remegést, és a lábam reszketését is érzi az asztal alatt.

Szája cinikus mosolyra húzódik, ami egyszerre dühítő és eszméletlenül érzéki. Ismét áram futkározik a testemben. Utálom magam, amiért nem vagyok képes szimplán heves gyűlöletet érezni iránta.

– Mondd el, miért vagy itt, Sienna – szegezi nekem halkan a kérdést.

– Miért érdekel?

Az asztalra könyököl, és az alkarjára támaszkodik. Ingujja kicsit felcsúszik, épp annyira, hogy lássam jobb csuklóján a tetoválásokat: fekete, ötágú csillagok, körülöttük bonyolult, ősi szimbólumok. Ahogy összeszorítom a szemem, élénken látom magam előtt a többi tetoválást a jobb karján és a tőrökkel teleszurkált szívet izmos mellkasa közepén. A Your Toxic Sequel minden rajongója betéve ismerheti Lucas tetoválásait: néhány hónapja a Wicked Lambs dögös énekesnőjével szerepeltek együtt valami rockmagazin címlapján, mindketten meztelen felsőtesttel, Lucas a nő háta mögül előrenyúlva fogta a kezébe a csaj mellét.

De nekem volt alkalmam testközelből is látni a tetkóit. Ajkammal kellett végigkövetnem a feszes testet beborító tekervényes mintákat, miközben ujjaival a hajamba túrt, és azt kérte, csókoljam, nyaljam még.

Reszketek. Bárcsak a mínusz egy fok miatt lenne.

Lucas végül válaszol a kérdésemre, kizökkentve az emlékezésből. Utálom, hogy nem is akarok most elszakadni a kezem és a nyelvem érzéki emlékeitől.

– Szóval tudni akarod, hogy mi a francért foglalkoztat engem, hogy itt vagy? Mert a közeledben lenni…

Elhallgat egy pillanatra, amikor a pincérnő az asztalhoz lép és leteszi a rendelésem. Lucas rávillantja a „vedd meg az albumom, és élvezz el rá” típusú, védjeggyé lett mosolyát. A nő zavarba jön és elpirul, amikor megkérdezi Lucastól, hozhat-e valamit. Összehúzom a szemöldököm. Ha most rendel, azt jelenti, hogy maradni akar, én viszont mielőbb szabadulni szeretnék. Húzzunk el innen, és végezzünk egymással.

Szerencsére elküldi a pincérnőt.

– Mi van a közelemben levéssel? – szegezem neki a kérdést, miután újra kettesben maradunk.

Miközben a kanalat forgatom a kávéscsészében, nyelve hegyével megérinti a felső fogsorát. Nem tudom, hogy most mosolyog-e vagy grimaszol. És azt sem tudom, egyáltalán miért izgat ez engem.

Megszólal a mobilom a Tori hívásaihoz beállított csengőhangon – egy Taylor Swift-szám ez, amiről Tori eskü alatt vallja, hogy gyűlöli, közben ezt énekli reggelenként a zuhany alatt, miután végzett a fitneszgyakorlataival. A telefon felé nyúlok, de Lucas a kezem után kap, és ujjait az enyémek közé fűzi.

– Ártasz a zenének – suttogja, miközben ujjaim az ajkához húzza. – Azért jöttem ide, hogy zenéljek.

– Nem árthatok semminek, ha nem látjuk többet egymást.

– Komolyan gondolod, hogy ez lehetséges, Sienna? Azt hiszed, olyan könnyű elhagynod engem?

Akaratlanul összepréselem a fogaim. Tekintete elsötétül, nem szól semmit, de tudom, hogy mondana valamit.

– Azt akarod mondani, ha én most felállok és elmegyek, követni fogsz? Meg kell hagyni, ez nem az a kibaszott Lucas Wolfe, akit két éve megismertem.

Lucas nem sieti el a választ. Inkább egyenként végigcsókolja az ujjaim, és nekem minden érintésétől összeugrik a gyomrom. Nyilvános helyen vagyunk, körülöttünk emberek, de mintha ezer éve csak mi ketten léteznénk.

– Nem, Sienna, nem foglak követni. Csak azt szeretném tudni, ha most el akarsz menni, miért nézel úgy rám, mintha legszívesebben itt helyben szorosan rám fonnád magad?

– Lucas… – szólalok meg elgyötört hangon. A szanaszét heverő cukortasakokat bámulom az asztalon, mélyen beszívom a levegőt, és alsó fogsorommal a felső ajkam kaparászom. Nem tudom, mit mondhatnék neki, de nem látszom gyengének. Amikor felnézek gyönyörű arcára, mosoly terül szét rajta. Mellkasom összeszorul. Már nem számítanak a szavak. Már tudja, hogy ő a végzetem.

Két éve tudja.

– Abban a pillanatban, ahogy megláttalak, megígértem magamnak, hogy nem teszek veled ilyet ismét, Sienna – morogja.

Milyet nem tesz? Nem vezet meg? Nem rúg ki az életéből búcsú nélkül? Már épp magyarázatot kérnék, amikor meglátom, hogy nyílik Nielson irodájának az ajtaja, és a nagyi lép ki rajta. Hirtelen úgy érzem, én vagyok a legrosszabb unoka a világon, mert amíg itt Lucasszal beszéltünk, el is felejtettem, hogy valójában a nagyi miatt ülök a kávézóban.

Elhúzom a kezem Lucastól, és a kelleténél kicsit nagyobb lendülettel dobom a telefonom a táskámba.

– Azért vagyok itt, mert egy szarházi kaliforniai zenész megvette a nagyanyám házát.

Nem tudom nem észrevenni, hogy egy pillanatra élesebben veszi a levegőt és a lába megfeszül az asztal alatt.

– Értem – feleli.

– Szóval most már érted, ha azt mondom, hogy baszódj meg, Lucas.

Tekintetünk egymásba fúródik. Az övé gúnyos, dühös, és még valamire emlékeztet... Olyan, mint amilyennek két éve láttam utoljára, amikor elmentem hozzá. De ezt legszívesebben most észre sem venném, mert nem tudom kezelni azokat az érzelmeket, amelyeket előhoz bennem.

– Csak egyszer hallottalak ilyen keménynek, úgyhogy meg kell kérdeznem: a nagyanyád vagy kettőnk miatt mondod ezt?

Kihúzom a lábam az övé közül, felállok, a pénzt félig az érintetlen cheshire-i pite tányérja alá csúsztatom, aztán azt motyogom:

– Mindkettő.

Úgy fel vagyok dúlva – érzelmileg, lelkileg és a fenébe, még fizikailag is –, hogy csak félig-meddig figyelek a nagyanyámra, amíg hazafelé autózunk. Hallom, ahogy arról kérdezget, milyen volt a repülőút, meddig maradok Nashville-ben; aztán hallom magam gépiesen válaszolni, hogy minden rendben volt, és addig maradok, amíg szükséges. Az egész beszélgetésünk olyan, mint egy ködös álom, Lucas hangja pedig tisztán zeng a fejemben. Azzal piszkál, hogy ártok a zenének.

Bármit jelentsen is ez. Talán az én ihletésemre ír valami depis számot, amiben a rocker nem kapja meg a csajt, vagy valami hasonló. Ha így nézem, ez nem tesz jót a zenéjének.

Az egyetlen dolog, amiben teljesen biztos vagyok, hogy azt kívánom: bárki más happolja el a nagyszüleim szeretett házát, csak ne Lucas legyen az.

Amikor a Land Roverrel ráfordulunk a felhajtóra, amely a házhoz vezet, ahol gyerekkorom nagy részét töltöttem, a gondolataim Lucasról az aktuális problémákra terelem.

– Miért nem említetted eddig a jelzálogot? – kérdezem a nagyit csendesen. – Meglátogattál karácsonykor Los Angelesben, akkor már tudnod kellett.

A nagyanyám bűntudattal néz rám.

– Azt hittem, rendbe tudom hozni a dolgokat. Vagy mit is beszélek… Még most is rendbe tudom hozni. Ha valamit nem akartam, hát akkor azt, hogy terheljelek valami nyomasztó dologgal.

– Jaj, nagyi…

– Ne merj ilyen sajnálkozva beszélni velem, Sienna Jensen. Még mindig van idő, nincs veszve minden – szólal meg a nagyi acélkemény hangon. De a szemem sarkából látom, hogy az arca nedves. Támaszt keresve megmarkolja az ülés karfáját.

És valahogy sokkal apróbbnak tűnik, mint amekkorának néhány hónappal ezelőtt láttam.

– Igazad van.

– Természetesen igazam van – feleli.

Közben viszont sóhajt. Mindketten tudjuk jól, hogy szinte már le is mondhatunk a környékről és a házról, amelyhez most odagördülünk. Kevesebb, mint két hét múlva, kis szerencsével talán picit később a nagyi fedél nélkül marad. Nem vagyok hajlandó addig visszamenni Nashville-be, amíg nem oldódik meg a lakhatása. Félre fogom tenni a magam problémáit, és a nagyanyám boldogságáért fogok harcolni.

Még akkor is, ha az ellenfél, akivel meg kell küzdenem, maga Lucas.

Leállítom a motort, kihúzom a slusszkulcsot, és szemügyre veszem a mi kis házunkat, amely korántsem mondható kunyhó méretűnek, sokkal inkább egy hatalmas faház.

Az elmúlt években már többször mondtam is a nagyinak: túl nagy neki ez az otthon, ideje volna lefűrészelni belőle. Most már bánom, hogy a hülye fejemmel ilyesmivel viccelődtem.

– Érezd magad otthon, csillagom. Én felmegyek és lepihenek kicsit, nem vagyok most önmagam – mondja a nagyi, amikor belépünk a fullasztóan meleg épületbe. Felakasztja a kabátját az előtérben, közben nem látja, ahogy megigazítom a blúzom gallérját.

– A szoba ugyanolyan? – kérdezem, de alighogy kimondom, legszívesebben leharapnám a nyelvem. Hogy lehet ilyen hülyeséget kérdezni?

Valami fura hangot ad ki magából, ami akár kuncogás is lehet, de én ijedten összerezzenek.

– A hátralévő pár hétre még ugyanolyan – mondja.

– Akkor otthon fogom érezni magam – felelem. A táskáim nélkül. Pusztán azért, mert nem voltam képes másra gondolni a szexi rocksztáron kívül, aki ennek a háznak az új tulajdonosa. Csak reménykedhetem benne, hogy maradt még itt ruhám elcsomagolva a főiskolás meg a gimis éveimből.

– Biztos vagy benne, hogy semmire nincs… – szólal meg a nagyi, de megrázom a fejem, és a lépcsőfeljáróra mutatok.

– Pihenj le. Minden rendben lesz.

Csak tudnám, ha ennyire rendben van minden, miért érzem úgy, mintha valaki ugrálna a mellkasomon? Mialatt keresek a konyhában valami mirelit kaját – a nagyanyám a kényelem megszállottja –, felhívom Sethet. Nem veszi fel, üzenetet kell hagynom neki.

„Halló, Seth, Sienna vagyok. A kocsidban hagytam a táskáim. El tudod hozni mielőbb?” És mivel tudom, hogy morogni fog, mert át kell autóznia a városon, még hozzáteszem: „Adok húsz dolcsit benzinre.” Aztán hívom Torit. Még az első csöngést sem várja ki, már fel is kapja, és hadarni kezd.

– Jaj, istenem, Sienna, hol voltál? Te nem nézel rá a telefonodra? Egy órája próbállak elérni. Küldesz egy ilyen SMS-halmot, aztán eltűnsz! – Egy pillanatra elhallgat, mély lélegzetet vesz. Elképzelem, ahogy babrál valamelyik mütyürrel a sok közül, amelyek az íróasztalán veszik körül. Ha stresszlabdák nem volnának a világon, Tori felrobbanna. Muszáj folyton valamivel elfoglalnia a kezét. A háttérben egy orrhangú nő mond neki valamit, mire Tori lepisszegi, és azt mondja, majd akkor megcsinálja, ha Jenna, a felettese jóváhagyja. – Kérlek, kérlek, Sienna, mondd, hogy csak hülyéskedtél ezzel a Lucas Wolfe-dologgal. Mondd, hogy csak szívatni akartál. – A végét már szinte suttogja.

– Nem. Nem volt vicc. Tényleg ő az. És bocs, hogy nem hívtalak vissza előbb, el voltam foglalva…

Elvörösödöm, ahogy visszagondolok, Lucas hogyan akadályozta meg, hogy felvegyem a telefont, és ahogy az ajkával és a nyelvével megérintette az ujjaim. Ahogyan kiszakított a valóságból, és olyan messze repített tőle.

Tori felnyög, ajtócsapódást hallok, aztán a cipősarka kopogását. Amikor újra megszólal, visszhangzik körülötte a tér – biztosan kiment a folyosóra.

– Bocs, el kellett bújnom a sárkány elől. Szóval. Emlékszik rád? Elvégre két éve volt, és tulajdonképpen még csak nem is du…

– Emlékszik – szakítom félbe.

Tori valami furcsa keverékét adja ki magából a nyögés meg a nyüszítés hangjának, mintha a kilátásoktól egyszerre undorodna és jönne izgalomba.

– Oké, mit mondott? Vagy inkább mit csinált? A rohadt életbe, mi a szart keres épp Nashville-ben? Bocs, hogy ezt mondom, de azért az ott mégsem Los Angeles.

Mivel én is pont erre keresem a választ, Lucas magyarázatát ismétlem el Torinak.

– Zenélni jött ide. És úgy tűnik, épp a nagyanyám háza a megfelelő hely neki, ahol dekkolni akar.

Tori olyan sokáig hallgat, hogy el kell vennem a fülemtől a telefont: nem szakadt-e meg a hívás. A drámai csend közben egy tálcára rakom a csirkehúsos pitém és a kólát. Elindulok a tálcával a lépcsőn a hálószoba felé, ahol gyerekkoromban aludtam. Végül Tori belesuttog:

– És tényleg ez van?

Megállok a lépcső tetején, nekitámaszkodom a korlátnak. Az egyik énem alig bírja megállni, hogy beavassam Torit, miképp hatott rám Lucas abban a kávézóban, és hogy a kettőnk közti vonzalom éppolyan erős és izgató volt, mint annak idején.

Aztán a másik énem arra int, ne beszéljek erről. Hát nem Tori volt, akinek kiüvöltöttem magam az után a borzalmas éjszaka után? Nem beszélve arról, amikor rájöttem, hogy nem kellek többé a Your Toxic Sequel videóihoz, és azt hittem, vége a karrieremnek.

Ha elmondanám a legjobb barátnőmnek, hogy akár a leghalványabb vonzalmat érzem Lucas Wolfe iránt, az első géppel Nashville-be repülne, és megpróbálna észhez téríteni.

– Sienna! – szólal meg Tori könyörgő hangon. – Mi van még?

– Hát, megmondtam neki, hogy baszódjon meg. – Ez valóban így volt, még ha azután hangzott is el, hogy Lucas szándékosan provokált.

Hallom, ahogy Tori összeüti a tenyerét.

– Basszus, Jensen! És ugye, hogy nem is volt olyan nehéz!

Huhh, semmit nem sejt.

– Most rohannom kell, Si, de nagyon büszke vagyok rád, hogy nem hagytad behálózni magad, és beszóltál neki. Hívlak este, vagy küldök üzit!

Én viszont gyáva szarnak érzem magam, amikor Tori leteszi. A hálószobába belépve óvatosan húzom be magam mögött az ajtót, nehogy felébresszem a nagyit. Az étvágyam mintha elillant volna; leteszem a tálcát a komód szélére.

Megnyugtató, hogy a nagyi pont úgy hagyta a szobám, amilyen a gimi és a főiskola alatt volt. Ugyanazok a bútorok, ugyanaz a rózsaszín-narancssárga, hibiszkuszmintás ágytakaró, a jókívánság-poszterek a falon és ugyanaz a kellemes almás-fahéjas illat, amely a Bath and Body Works cég illatosítóinak köszönhetően belengi az egész házat.

De még ez a jó érzés sem képes elnyomni a mellkasomban lüktető fájdalmat.

Magzatpózba gömbölyödöm az ágyon, arcom az öblítőillatú párnába fúrom, és hallgatom a nagy semmi keserű csendjét abban a házban, amelyet hamarosan elveszítek én is és a nagymamám is. Csendes imák suhannak át az agyamon, hogy elviselhető legyen az elkövetkező néhány hét. Bírjam ki én is, akinek erősnek kell maradnom, és a nagyi is, aki elveszíti a legbarátságosabb otthont, amelyet valaha ismertem.

De mindenekfelett azért imádkozom, hogy ne találkozzam soha többé Lucas Wolfe-fal.