FEJŐS ÉVA

NÁPOLYI VAKÁCIÓ

Erawan Könyvkiadó, 2013

Elérhetőség:

facebook.com/fejoseva1

honlap: http://fejoseva.com/

facebook.com/ErawanKonyvkiado

honlap: erawan.hu/

Copyright ©Fejős Éva, 2013

©Erawan Könyvkiadó, 2013

ISBN 978-963-89827-5-9

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Laik Eszter

A szöveget gondozta: Rátz Mária

Borítóterv, tördelés: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Szerelmemnek, családomnak, barátaimnak és hűséges olvasóimnak. Köszönöm, hogy velem vagytok.

A következő történet a képzeletemben született, a regény hősei kitalált alakok, de egy ideje már „velem élnek”. Bármilyen hasonlóság létező személyekkel kizárólag a véletlen műve.

A kapitány nem lelte a legénységet. Mindenki elbújt valahová, a kormányos pedig egyszerűen elhagyta a hajót. Körülöttük vihar tombolt, elpusztítva mindent. Mit ér a szobor, ha ők az életüket vesztik? Hirtelen valahonnan egy hang zengte túl az orkán harsogását. „Posa! Posa!” – vagyis: tedd le! Elő is került nyomban a legénység. Mindenki megértette az üzenetet. Meg kell szabadulniuk a Madonna-szobortól. Szárazföldre kell vinniük, ha túl akarják élni a pusztító vihart. A szaracénok nekifeszültek az evezőknek, hogy mielőbb partra tehessék az elrabolt szobrot. Amint a Madonnát kitették a szárazföldre, elcsendesült a tenger.

A szobrot a helyi halászok találták meg, akik még hallották a hajóról érkező, titokzatos parancsot. Elnevezték hát a városkát Positanónak, a szobor helyére pedig templomot emeltek.

Évszázadokkal később, a templom egyik festményének helyreállításakor egy restaurátor régi leírást talált a vászon túloldalán. Lemásolta és hazavitte. Odaadta a feleségének, aki nem sokat értett belőle, ezért bedobta abba a dobozba, ahol a citrushéjakat szokta szárítani az ünnepi süteményhez.

A cédulát sok-sok év múltán, a családi ingatlan felszámolása idején a restaurátor egyik kései leszármazottja találta meg az elszáradt sorrentói citromhéjak között. Ő már nagyjából értette, mi áll rajta. Amit nem értett, azt magában kiegészítette.

És ezzel új irányt vett az élete.

I.

Ladányi Nikolett a budakalászi szülői ház nappalijában állva belátott az egykori gyerekszobájába, amit leginkább raktárnak használtak, mióta ő Békásmegyerre költözött – egyszerre volt az ő „évszakos” gardróbja, illetve a szülei ide rakták az éppen feleslegesnek bizonyuló holmikat, sőt itt állították fel a ruhaszárítót is –, és nem hitt a fülének.

– Tehát igaz? Valóban elköltözött?

– Kérdezd csak meg tőle. Ha nem hiszel nekem.

– Hiszek.

– Jobban örülnék, ha megkérdeznéd. Személyesen. Vajon képes-e a szemedbe nézni?! Vajon hogy tálalja a gyerekének, hogy... vajon meg meri-e neked is mondani?

– Anyu, nem vagyok már kisgyerek. Nem a kettőnk dolga.

– Nem?! Azért kíváncsi lennék, bele tud-e nézni a szemedbe. Ennyi év után... ezt tette... velem...

Az anyja újra sírva fakadt. Már vörösre bőgte a szemét, duzzadt szemhéja mutatta, hogy napok óta sír, és Niki tanácstalanul álldogált a nappali közepén. Arra sem volt képes, hogy leüljön, nemhogy gondolkodjon. Épphogy hazajön arról a karibi útról, van egy csomó megoldatlan problémája, tetejében szembesülnie kell a szülei közötti krízishelyzettel.

– Lehet, hogy csak egyedül akar lenni, hogy átgondolja.

– Nem. Úgy ismered őt?

– ...

Hallgattak. Ha ő hallgat, meg főképpen az anyja, az biztos jele annak, hogy valami nagyon nincs rendben. Az anyjának általában be nem áll a szája, mert fél a csendtől, és beszéddel védekezik ellene. Niki kibámult az ablakon.

– Egy nő miatt ment el.

– Sosem egy nő miatt mennek el – igazította ki Niki. – Mindig az alapkapcsolat miatt...

– Szarok a pszichológiára – közölte indulatosan az anyja. – Apád elment, és hamarosan a maradék cuccait is elviteti. Egy nőhöz. Pont. Ezen nincs mit analizálni, meg az alapkapcsolatról elmélkedni. A szemrehányásaidra meg végképp nem vagyok kíváncsi. Apád lelépett, elhagyott. Szar alak.

– ...

– Csak ne szeretném...

– ...

– Dögöljön meg.

Niki csüggedten állt az ablaknál. Átlátott a nagyanyja telkére. Csak ne, fohászkodott magában, csak ne jöjjön most át a nagyanyja, hogy még jobban megkavarja a helyzetet. Most aztán semmi szükség a sopánkodásra.

– Elment harminchárom évem... vagy még több is – közölte szipogva az anyja. – Huss, elszállt. Minden elszállt. Minden, ami jó volt... csak illúzió volt.

Niki erőt vett magán, hogy ne szóljon közbe. Az anyja csak ki akarja adni a dühét és a szomorúságát. Nem fog vitába szállni vele, most, hogy ő maga sem tudja, mitévő legyen. Mit kell tennie egy felnőtt gyereknek, ha a szülei szétmennek? Szereti mindkettőt. Ki a hibás? – ebben nem foglalhat állást, és ha belegondol, nem is tudna.

Belecsöppent egy házassági krízisbe, a szülei házassági krízisébe, pont most, amikor a saját életével sem tud mit kezdeni.

– Mit tegyek? – kérdezte halkan.

– Segíts rendet rakni. Kiselejtezni az... életemet.

– ...

– És beszélj vele. Vedd már fel neki a telefont. Azt mondja, nem veszed fel, ha hív. Ne velem üzengessen.

– Épp hogy felébredtem, és közölted a hírt. Utána hívott. Nem vettem fel, mert... látni akartam, hogy mi a helyzet.

– Nem szoktam hazudni. Elhihetted volna anélkül is, hogy meggyőződsz róla magad. De most már tényleg elhiheted.

Niki inkább kikapcsolta a telefonját. Úgy is tartotta egész hétvégén.

Anyját fűtötte a düh és a tettvágy. Pénteken kezdte a ténykedését, és vasárnapra alig lehetett ráismerni a házra. Eltűntek a közös családi fotók, a régi csecsebecsék, amiket Niki apja vett az anyjának. Apja kedvenc párnáját, amin a fejét pihentette tévénézés közben meg a kedvenc bögréjét bezsákolták. Niki a kukából menekített ki egy cserép virágzó orchideát, amit az apja hozott az anyjának az előző év végén, és apja otthagyott ruhái is kikerültek a szekrényből. Niki anyja átrángatta a tévét a nappali másik sarkába, felszedte a szőnyeget a hálóban, beköltöztette a kutyát a télikertbe, a földhöz vágott egy vázát, amit a férjével hozott haza Isztambulból, majd akkurátusan összetakarította a cserepeket, miszlikbe aprított egy csipke melltartót – Niki nem akarta megismerni a fehérnemű történetét –, és kihajította a hűtőből a ringlikonzervet, apja kedvencét. Péntek délután kezdődött a roham, és vasárnap már a padlásnál tartottak. Niki hallgatagon segített, nem értett egyet teljesen a tisztogatással, de értette, hogy mi célt szolgál.
Ő is ilyen volt. Tisztogató. Ami nem kell, vagy ami nem ragaszkodik hozzád, ami csalfa – ki vele! Úgy látszik, az anyjától örökölte.

– Utoljára tinédzser koromban jártam a padláson – mosolyodott el.

– Akkor épp itt az ideje.

– Mit keresünk?

– Semmit. Apád cuccait dobáljuk ki. Eddig nem vetted észre?

– Itt a babám. Hannácska – vette a kezébe a babát, és megdöntötte. Hannácska felsírt, és Niki visszatette a bababölcsőbe.

– Örülök, de inkább apád régi dobozait keresd. Mindig azt mondta, majd kipakolja őket. Hát most már nem... nem itt fogja kipakolni.

Az anyja rengeteg papír zsebkendőt elhasznált, vörös volt az orra is, de nem látszott rajta, hogy kezdene megnyugodni. Niki a poros dobozok fölött guggolt, összehúzta magán a régi pufidzsekit, amit évekkel ezelőtt, a költözésekor a szüleinél hagyott, és visszaidézte, mennyire szeretett itt ücsörögni a padláson, forró nyári délelőttökön, amikor betűzött a néhány üvegcserépen keresztül a nap, és sejtelmes fénybe vonta a padlás kincseit, és persze délután, naplementében, amikor különös árnyalatot kapott a fénytől minden, ami csak a padláson volt. Kincsek, ládák, polcok, dobozok, limlomok finom porréteggel borítva, amit bevilágított a lemenő nap fénye. Szerette a padlás édeskés illatát. Most, hogy a gyerekszobája már raktárként funkcionált, hirtelenében itt jött vissza a gyerekkora, a padláson. Maga előtt látott egy kislányt, aki randit ígér egy fiúnak, miközben a barátnőjével játszik kincskeresőst a kertben, és rettegve látja, hogy a fiú megjelenik az utcájukban... Mekkorát röhögtek, amikor berohantak, és a szobaablakból nézték a fiút, ahogy ott téblábol... És megkönnyebbülten felsóhajtottak, amikor végre elment.

– Ez micsoda? – nyitott fel egy dobozt, és előhúzott belőle egy fényképet. Az anyja... milyen gyönyörű nő volt! Mint egy olasz filmsztár. Fekete haj, hófehér bőr, karcsú alak, finom, mégis erotikus mosoly. Mellette áll egy fiú. Férfias, de még inkább srác, mint felnőtt férfi. Jóvágású, magas, és laza mosoly van az arcán. Szerelemmel nézi az anyját.

Csak második pillantásra vette észre, hogy a férfi nem az apja.

– Hagyd. Ezt hagyd – próbálta elhúzni az anyja a dobozt, aztán meggondolta magát, és csak kivette a lány kezéből a fekete-fehér fotót. Ellágyult a tekintete. Niki észrevette a kép hátoldalán a dátumot. 1976. Akkor ő még nem élt. Számolni kezdett: az anyja akkor tizennyolc éves volt.

– Ki ez a pasi? Igazán jóképű – mondta elismerően.

– Alessandro Grotti.

– Hmmm... Olasz? Hol készült ez a kép? És ki ő? Miért nem hallottam róla sosem?

– Nem hiszem, hogy mindenről be kellett volna számolnom. Még nem is éltél, amikor ez a fotó készült.

– De ki ő? Egy titokzatos, távoli rokon?

– Nem. Egy... – keresgélte az anyja a szavakat, és halványan elmosolyodott – …nápolyi fiú... a múltból.

– Mi lehet ma vele? Tartjátok a kapcsolatot? – érdeklődött Niki, miközben igyekezett közönyös arcot vágni. Már egy kávé mellett ültek a konyhában. Niki farmerja csupa kosz volt, izmai sajogtak a háromnapos pakolástól, de hirtelen kíváncsi lett az anyja múltjából arra az olasz fiúra.

– Nem.

– Ennyi?

– Ennyi.

– Hát nem vagy valami bőbeszédű. Akkor itt hagylak a nagyival. Épp jön át a kerten.

– Nem teheted.

– Majd együtt szidjátok aput.

– Ha nem hagysz most kettesben vele, akkor megígérem, hogy mesélek... Alessandróról.

– Oké – bólintott Niki. Egy régi szép történet talán eltereli a figyelmét a saját problémáiról meg arról, hogy az apja váratlanul lelépett az anyjától, és ő most retteghet, hogyan tudja majd tartani a lelket az anyjában. Csak ne csináljon semmi hülyeséget bánatában... Nem akarta összetörtnek és magányosnak látni az anyját. Volt egy csomó megoldandó problémája, és váratlanul érte, hogy hirtelen a szüleinél is beütött a krach.

Minden mozdulat fájdalmat okozott, de senki sem feltételezte róla, hogy frissen operáltan már guggolgat, és a két ágy között a karját erősíti. Szerencséje volt (persze ő ezt azért nem értékelte kifejezetten szerencsének), hogy egyedül lehetett a kétágyas szobában. Amikor a lázát mérték, magas értéket kaphattak – erről a nem sokkal korábban elvégzett gyakorlatsor tehetett és részben persze az is, hogy szuggerálta magában, hogy lázas legyen, amikor a fülébe dugják a hőmérő érzékelőjét. Elesettnek látszott, a szemét sem nyitotta ki. Hallotta, ahogy a nővérek az ajtó előtt odaszólnak az őrnek: „Alszik, de lehet, hogy a láztól.” Így az őr is egyre figyelmetlenebbé válik majd, gondolta. Sok múlik azon, hogy meddig tudja elhitetni a nővérekkel és az orvosokkal, hogy mennyire elesett. Fel akart erősödni, miközben azt a látszatot akarta kelteni, hogy még felkelni is alig bír. Nem vihetik vissza a zárkájába, mert onnan nincs kiút. A következő néhány napon múlik minden. De az is lehet, hogy már most éjjel cselekednie kell.

Verbovszky a lányra gondolt, aki elvette a szabadságát. Mennyire keveset feltételezett róla. Alábecsülte őt, és ennek nagy ára lett.

Muszáj még bent maradnia a kórházban, mert itt közel a szabadság. Nem hagyhatja, hogy visszavigyék a fegyházba. Most az a feladata, hogy megerősödjön, és közben elhitesse az orvosokkal, hogy nem a várt tempóban gyógyul.

Zsoldos András bemehetett volna a kulccsal, hiszen ő maga cseréltette ki a zárat, miután Niki lakásában kapták el Verbovszkyt, és persze ezután egy kis renovációra szorult a lakás. Az ágyat például – Niki határozott kívánságára – le kellett cserélni. Nem volt nehéz megoldani, hová kerüljenek a bútorok: abba az intézménybe, ahol Aranka lakott. A fogyatékosok foglalkoztatójában örültek az új berendezésnek. Arankát pedig nem emlékeztették arra az időszakra, amit kényszerből, Verbovszky fogságában Niki lakásában és kanapéján töltött.

András ácsorgott még egy kicsit a rácsajtó előtt,
a kilencediken, újra becsöngetett, aztán visszament a lifthez. Nikinek már haza kellett érkeznie arról a hajóútról, és azt is megígérte neki, hogy találkoznak, de a telefonja napok óta ki volt kapcsolva. Bemehetett volna a kulccsal, mert Niki azt mondta, egy példányt tartson magánál, amíg hazajön, a többit pedig csak adja le a szomszédban a fitneszedző lánynál. Mégsem tehette meg, hogy csak úgy bemegy. Biztos, hogy Nikivel minden rendben van, de ha nem így lenne, a lány akkor se venné jó néven, ha hívatlanul bemenne a lakásába. Másrészt viszont elképzelte, hogy valakivel hosszú hétvégézik... talán otthon. Nem valószínű, de nem tudott egyetlen lehetőséget sem figyelmen kívül hagyni, persze leginkább a foglalkozása miatt.

Hívta a liftet, és amikor beszállt, komolyan elgondolkodott rajta, mi lenne, ha a kilencemeletnyi úton a lift falára rajzolna egy szívet a nevük kezdőbetűivel, de persze mozdulatlanul állt a földszintig, aztán még lesétált a három lépcsőn, és ácsorgott egy darabig a bejárat előtt, hátha meglátja a lányt, végül beült a kocsijába, és lassan kigurult a parkolóból.
A Szentendrei útra kanyarodva is egyre Niki járt az eszében. Vitt volna neki virágot, de a lány biztos kihajítja a virágcsokorral együtt, legalábbis így tippelte. Volt már egy virághajigálós történet a múltjukban... Bár most a férfi egyáltalán nem tudta, hogyan is állnak, van-e visszaút a lányhoz. Igazán ő maga sem értette, Niki miért szakított vele. Nem volt világos a magyarázat és az sem, hogy lehet-e folytatás. Niki volt a legkiismerhetetlenebb az életében, pedig megpróbált a fejével gondolkodni. Neki ez nem is ment rosszul általában, de Nikinél falakba ütközött. Most pedig azt sem tudja, merre jár. Hazaért-e, vagy lekéste a gépet? Vagy ott kint is talált valami témát, ami után nyomoznia kell, hogy megírhassa? Adott a lány neki is elég feladatot a legutóbbi cikksorozataival, és András most nemcsak Verbovszkyra gondolt, hanem azokra az ismert emberekre – többek közt politikusokra, akik zsarolás áldozataivá váltak azért, mert prostituáltakkal töltötték az idejüket. Niki azzal hívta fel erre a figyelmet, hogy megírta a történetet, még ha nevek nélkül is. András arra gondolt, hogy mégsem kellett volna az ügyészségiekhez átigazolnia. Egyre többször azon tanakodott, hogy másik út is állhat előtte. Azt a külföldi munkalehetőséget elfogadhatná, hiszen ott tovább is képezhetné magát... Persze a legjobb lenne, ha visszamehetne „egyszerű” nyomozónak, de mostanában millió és egy oka volt rá, hogy ne tegye. A millióval még csak nem is törődött volna, de eggyel, egyetleneggyel kénytelen volt.

Giacomo átment az úton. Szerette ezt a várost, szerette a színeit, a szagát, szerette a tenger sós páráját, ahogy megült reggelente a városon, szerette a klímát most is, télen, amikor nemigen volt szükség súlyos, meleg télikabátra, legfeljebb dzsekire vagy átmeneti kabátra, és szerette nyáron is. Nem is értette, hogyan volt képes évekre elköltözni innen. Hogyan tudott évekig élni Rómában. Nem lopta be a szívébe magát a főváros. Nápolyhoz képest Róma túlságosan rendezett volt számára, rosszabb a pizza, kevesebb a mosoly, és az egész, úgy ahogy van, valahogy öregesebb. Velence más, ott már majdnem otthon érezte magát, de Nápoly mégis más... Nápoly fiatal, kaotikus, színes, büdös, párás. Egyszóval sokkal, sokkal jobb. Átfutott az agyán a kérdés, vajon ez már az öregség jele, hogy nosztalgiával gondol arra a városra, ahol felnőtt? Közel harmincnégy évesen lehet, hogy már öreg és nosztalgikus?

Jó ideje nem járt itthon, Nápolyban. Kíváncsi volt, mit mond majd neki az apja. A távkapcsolatuk működött, de már rég elszakadtak egymástól. El is kellett szakadnia tőle, úgy érezte, az apja túlságosan rátelepszik, nem is ő maga, hanem a személyisége, meg hát ott volt az a régi ügy is... De most, hogy megérezte Nápoly illatát vagy inkább szagát, most, hogy ráült a pára a városra, ahogy Giacomo gyalogolt a Vittorio Emmanuel korzón, és megcsapta a kávéillat, hirtelen az otthon illatát érezte az orrában. Hosszú sétát tett, mert azt a Nápolyt akarta érezni, érzékelni, amit régen, amikor még minden a városhoz kötötte. Hirtelen irányt változtatott, átszaladt az úton, lenézett a szakadékba, vagyis a tengerre, megvizsgálta a kilátást (ugyanolyan elképesztően varázslatos volt, mint régen), és besétált a kávézóba. Együtt itta az eszpresszót két egyetemistával, két kukással és néhány irodai dolgozóval. Ez is Nápoly. Ahol nem kell megjátszanod magad.

Giacomo végre Nápolyban volt, és egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy nem is látogatóba érkezett, hanem hazatért.

Aztán megrázta a fejét, mert tudta, hogy semmi értelme teret adni ezeknek a nosztalgikus gondolatoknak. Ez nem más, mint időrablás. Ha elindult egy úton, akkor végig kell mennie rajta, és az az út mindenképpen máshová vezet, mint az apjáé. Neki egy szabóság nem lett volna perspektíva hosszú távon. Persze azért kíváncsi volt, mi lehet olyan fontos, hogy az apja odahívja, hazahívja magához. De úgyis kiderül, még néhány óra, és megtudja.

– Nem. Nem tudom, mit mondjak – sóhajtott Niki, és észrevette, annyira szorítja a telefont, hogy az ujjai zsibbadni kezdenek.

– Ez nem rólad szól – mondta az apja.

– Még jó, hogy nem rólam – hördült fel. Aztán némileg békülékenyebben folytatta. – Nem vagyok már kisgyerek, hogy azt feltételezzem: én vagyok az oka. Tudtad, hogy ötéves korig hiszik azt a gyerekek, hogy ők okozták a szüleik válását? Ez a mágikus gondolkodásuk miatt van – ismételte meg, amit egy cikk elkészítése kapcsán hallott egy pszichológustól. Leginkább azért beszélt erről, mert szeretett volna kívül maradni a helyzeten, nem bevonódni. Ez a szülei ügye, még ha őt magát is érinti. Még ha az ő szíve is beleszakad. Nemrég jött haza kipihenten egy karibi hajóútról, ahol... különleges élmények érték, és azt hitte, most már mindent jobban tud majd uralni a saját életében. Persze arra egyáltalán nem számított, hogy ezúttal a szülei miatt aggódik majd. A szomorúság mellett dühöt is érzett: nem akart igazságosztóvá válni. Pláne nem cipelni azt a terhet, amit az anyja és az apja akaratlanul is rárakott.

– Nem tudom, mi az a mágikus gondolkodás, de én szeretném, ha megértenél.

– Tudom, szerelmes lettél, elhagytad anyut. Pont.

– Azért meghallgatnál?

– ...

– Nem azt várom, hogy bármelyikünk mellett állást foglalj. Pláne nem mellettem.

– Miért érzem azt, hogy hamarosan jön majd a „vigyázz anyádra, kényeztesd egy kicsit, ne kapd fel a vizet, ha kiborul”-szöveg?

– Megértem, hogy dühös vagy.

– Tényleg?

– ...és elkeseredett...

– ...

– De ez az én életem. Arról hoztam döntést.

– Oké. Értem. Nekem most... mennem kell.

– Hívj vissza, ha ráérsz. Találkozzunk.

– Jó.

Eléggé felpaprikázott hangulatban lépett be a Mademoiselle szerkesztőségébe a folyosóról. Pont beleütközött Annába, a főszerkesztőbe, aki természetesen most is olyan jólöltözött volt, mintha a saját magazinjának valamelyik oldaláról lépett volna elő. Frissen szárítva a haja, szűk farmerben, laza, bézsszínű pulóverben volt, egy vastag övet hanyagul az öltözékére csatolt csípőtájéknál. Szűk szárú, fekete, lapos csizmát viselt, a szárát picit visszahajtotta, és a visszahajtáson ott volt a piros-zöld csík. Ennyi az összes márkajelzés, de az avatott szemnek ez is elég. Niki ugyan nem volt rákattanva a divatra, és egyébként sem futotta volna a szabadúszó újságírói honoráriumából, hogy nagy divatházak üzleteiben vásároljon, de elismerően figyelte Annát. Közben arra gondolt, hogy ő már megint úgy néz ki, mint egy fiú – motoroscsizmát viselt a fekete farmerhez és a vastag bőrdzsekihez. Ráadásul most a robogóra sem ült fel, annyira ocsmány volt kint az idő. Rosszul érintette a januári tél – egy hete még a karib-tengeri nyarat élvezhette. Igaz, Anna jóvoltából, hiszen tőle kapta ezt a sajtóutat, ami, bárhonnan nézte is, igazi jutalomút volt. Karácsonyi ajándék.

– Jó volt? Hadd nézzelek, csodás színed van! – lépett közelebb Anna. – Aztán most meg valami motorostáborba indulsz?

– Á. Csak nem találtam másik csizmát. Van még egy lila Martens-bakancs, de leszavaztam...

– Miért? – mosolygott a főszerkesztő. – Jó, hogy látlak. Csilla nemrég telefonált, belázasodott, kellene valaki, aki átmegy helyette a műterembe, és megcsinálja az interjút Lengyel Lucával.

– Ki az a Lengyel Luca?

– Modell, vagyis ma már inkább exmodell, fiatal, nagyon érdekes a sorsa – magyarázta Anna. – Most Londonban él. Három napig lesz itthon, csak nekünk nyilatkozik. Megtennéd, hogy átslattyogsz a műterembe, és... Csak most ér rá beszélgetni, a fotózás után. Van nálad diktafon?

– Uhhh.

– Jó, tudom. De ez egy trendmagazin. Szükségünk van Lengyel Lucára. Szerintem szimpatikusnak fogod találni.

– Szegény vidéki családból jött, véletlenül fedezte fel az utcán egy fotós, volt egy anorexiás korszaka, de már majdnem befutott modellként, vagyis tizenhét évesen rádöbbent, hogy az élet többet ér annál, mint amit gondol róla, azóta meghízott és dundi ötvenegy kilós, száznyolcvanhárom centis sztármodell lett, és az a missziója, hogy a tinédzsereket felvilágosítsa, mennyire ártalmas, sőt a halálba vezet, ha koplalni kezdenek. Ingázik Milánó, Párizs és Tokió között, próbál egészségesen étkezni, de erre sajnos nincs mindig lehetőség a fotózások és a válogatások miatt, nincs férfi az életében, mert senki sem tudná elviselni ezt az életformát vagy a távkapcsolatot, legközelebb az anyukája áll hozzá meg persze a kiskutyája, akit sajnos nem utaztathat magával. Távolabbi célja, hogy felfedezzék a színészi tehetségét, tudja, mi az a szakmai alázat, és hajlandó a filmezést alulról, akár statisztaként kezdeni. Kedvenc tervezője Lagerfeld, de civilben nem hord márkás cuccokat, sokszor csak magára teker egy ötszáz forintos színes kendőt, amit az aluljáróban vett, és kész is a nyári outfit. Azokat a márkás ruhákat, amiket kap, mindig jótékonysági árverésre bocsátja – sorolta fapofával Niki. Remélte, hogy mindent elmondott, ami eszébe jutott a modellek nyilatkozataival kapcsolatban. – Asszem, nem kell a diktafon, meg tudom jegyezni – tette hozzá gyorsan.

– Egy kicsit előítéletes vagy. Vagy cinikus. Talán a PR-os múltad miatt...

– Unalmas marketingszöveg – bólintott Niki. – Talán még belefér egy apa, aki elhagyta az anyját és őt is – tette hozzá, egy kicsit a saját apjára gondolva. Aztán utóbbi gondolata miatt elszégyellte magát.

– Azért mégis hallgasd meg. És javaslom, hogy szerezz egy diktafont. Van a szerkesztőségben...

– Nekem sokkal jobban megy a riport, mint az interjú – próbálkozott Niki kibújni a feladat alól.

– Menni fog ez is. Nyugalom.

– És az értekezlet?

– Kihagyhatod, majd utána megbeszéljük, mit írsz a következő számba.

A franc vigye el, gondolta, a fenébe kívánva ezt az anyagot. Aztán majd még át is írja ezerszer ez a csaj az interjút – „Nem, nem azt akartam mondani, hogy nincs férfi mellettem, ez nem igaz, így legalábbis nem igaz, azt is húzzuk ki, hogy nincs időm enni, meg hogy kegyetlen a modellvilág, én mondtam, persze hogy én, de nem kell teret adni ezeknek a közhelyeknek, úgyis mindenki tudja. Inkább írjuk bele helyette, hogy segítek a cukorbetegeknek meg a köszvényeseknek, őket támogatom egy kampányban, ez nagyon fontos, ezért csinálom az egészet. És nem, ne írd bele, hogy Tokióban egy másik lánnyal osztozom egy lakáson, még azt hinnék, hogy leszbikus vagyok, amúgy sem osztozom vele, legalábbis csak azért, mert különben nem lenne egy teremtett lélek sem, akivel beszélgetni tudnék, de ezt csak neked mondom el, barátilag, érted. Ezt ne írd le, mert kombinálni kezdenek az emberek. És ne csak Lagerfeldet említsük meg, tudod, most szerepeltem egy Vera Wang bemutatón, ő is a kedvenc tervezőm, ha majd egyszer esküvőm lesz, akkor az ő ruhájában fogok házasodni, jaj, ezt nehogy beleírd, mert még azt hiszik, hogy ki tudnék fizetni milliókat egy ruháért. Csak annyit, hogy Vera Wang, oké? Meg esetleg Donna Karan, hogy lássák, támogatom a női tervezőket, ja akkor Donatellát nehogy kihagyjuk...!” – már hallotta is magában a lány nyivákolását. Jézusmária. Miért pont neki kellett ezt megkapnia? Talán azért, mert éppen egymásba botlottak Annával?

Előhúzta a zsebéből az iPhone-ját, majd annak a diktafonjával felveszi a beszélgetést. Hirtelen úgy érezte, mintha elfújták volna az utazás emlékeit, visszacsöppent egy másik világba, a sajátjába, ahol az emberek természetesen nem bikiniben és szalmakalapban hevernek a napernyő alatt színes, trópusi koktéllal a kezükben, és nem az a legnagyobb dilemmájuk, hogy melyik vacsoramenüt válasszák az óceánjárón. De ahogy ez a gondolat beúszott, egészen váratlanul jött egy másik érzés is. Hűs, de finom fuvallatként érte, és tisztán látta a képet, ahogy egy kis házban ül egy teljesen ismeretlen szigeten, megszólal egy énekhang, és amikor meghallja, borsódzni kezd a háta... Carol Santos vagy az inkarnációja – fogalma sem volt, hogy kicsoda, aki aznap este megszólalt azon a mély, kicsit rekedtes hangon, és énekelni kezdett... Egészen zavartan vette észre, hogy valószínűleg mélyen legbelül rögzült benne ez az emlék, mert nem volt dühös már, sem Lengyel Lucára, sem pedig Annára, amiért ezt a feladatot kapta tőle. Aztán a hűvös érzés elmúlt, és belül valami melegség kezdett izzani. Nem értette, mi történik, aztán, hogy zavarát leküzdje, a lépcsőházban nekidőlt a korlátnak és elkezdte nézegetni a telefonján a híreket. Szórakozottan pörgette az oldalakat, végül megakadt a szeme egy friss híren. Olaszországban őrizetbe vettek két magyar férfit, akik hamis papírral szállítottak több tucat kutyát az országba. A hír szerint az sem lehetetlen, hogy az ivarérett példányokat a prémjük miatt csempészték be. Niki megborzongott. Előfordulhat ilyesmi a civilizált Európában? Nem hagyta nyugodni a gondolat, még akkor sem, amikor leszaladt a lépcsőn, hogy teljesítse a rábízott feladatot.

A kutya. Hát persze. A kutya ott volt vele. Borítékolhatta volna Annának. Az egész úgy lesz, ahogy felsorolta, legfeljebb kis változtatásokkal, de hasonló életrajzot ad majd elő a lány.

Belépett a műterembe, egy kutya rohant elé, majd női hangot hallott:

– Marcipán, gyere vissza!

Dús, aranybarnás szőre volt a kutyának, és nagyon helyesen riszálta magát, ahogy visszacsámpázott a műterem fotórészlegébe. Niki követte, és csak nem tudta kiverni a fejéből az imént olvasott hírt. A műteremben két lány éppen a lehetséges színes hátterek között válogatott, és a szemközti helyiségből szűrődött ki a beszélgetés, a kutya is egyenesen odament.

Lengyel Luca átlagos szőke lány volt, először Niki azt hitte, hogy a stáb tagja. A földön ült farmerben és szürke pulóverben, törökülésben, tornacipő volt rajta, és a ruhák között válogatott, amiket a stylist mutatott neki. Közben a kutya leheveredett mellé a földre, és finoman végignyalta a lány kezét. Luca rámosolygott, aztán kíváncsian felnézett Nikire.

– Én készítem az interjút. Ladányi Nikolett – mutatkozott be Niki. Hirtelen nem érzett már olyan ellenszenvet, mint korábban, amikor még nem is látta a lányt.

– Te vagy Ladányi Nikolett? – csillant fel a lány szeme, és Niki zavarba jött, csak bólintott. – Olvastam a sorozatodat arról a szemétládáról a neten. Aki lányokat kényszerített szexre.

– Öhm... igen.

– Jó volt olvasni, hogy most tényleg elkapták.

– ...

– Örülök, hogy veled fogok beszélgetni. Mondjuk, nincs túl sok kedvem ahhoz, hogy beszéljek magamról... de... mindegy – motyogta, és rámutatott egy egészen égkék blúzra, és a stylisthoz fordult. – Ez tetszene.

– Márciusi szám. Kicsit kései, télies ez a szín, de próbáljunk meg ezzel is egy sorozatot. Nézd, ezt a melegebb barackszínűt is felpróbálhatnád – mutatott egy szűk felsőt a lánynak, majd levett a gurulós állványról egy – Niki szerint – furcsa szabású, kicsit harangszerű, duplasoros szoknyát. – Ezzel tökéletes lenne.

Niki ezután végignézte, ahogy Luca felöltözött, majd beült a sminkesszékbe. Tudta, hogy most lenne idő a beszélgetésre, de utálta, amikor a sminkesek, fodrászok hallgatják őket, bele is kotyognak, belekérdeznek... Úgyhogy inkább csak ücsörgött a sarokban és figyelt. Meglepte, hogy Luca ismeri a nevét, és hogy olvasta a Verbovszkyról közölt sorozatát a netes hírmagazinban, ahová szintén cikkeket írt. És közben azon gondolkozott, hogy mi a fene lehet olyan különleges ezen a lányon. Sosem értette, ha smink nélkül látta a legkeresettebb modelleket: civilben többnyire átlagos volt a külsejük, némelyiküknek inkább „furcsa” volt, és nem kifejezetten szép az arca. Luca helyes volt, de csak egy lány a sok közül. Nem mintha Niki önmagát szebbnek találta volna, de nem is foglalkozott különösebben a saját kinézetével. Amíg ott ücsörgött, és babrálta a kutya fejét, rájött, hogy a legtöbbet akkor tudhatja meg a lányról, ha megnézi, miket írtak róla a neten. Kivette a zsebéből a mobilt, és beütötte Luca nevét a keresőbe.

Nem volt túl sok találat, azok többsége is inkább képtalálat, kifutókról, címlapfotók. Meghökkent, hogy milyen gyönyörű a magazincímlapokon ugyanaz a lány, aki most teljesen átlagos külsejűnek látszott. Aztán talált egy rövid hírt két évvel korábbról, 2010-ből:

Magához tért a modell a kómából

A huszonnyolc éves modell, Lengyel Luca egy baleset következtében hat évet töltött éber kómában. Nemrégiben a csodával határos módon magához tért, és már el is hagyta az intézményt, ahol kezelték. Szerettünk volna interjút készíteni vele, és Londonban sikerült is a nyomára bukkannunk. Az egykori modell már ott él, ám egy londoni ügynökségtől azt a tájékoztatást kaptuk, hogy Lengyelt annyira megviselték a vele történtek, hogy egy ideig nem szeretne a nyilvánosság elé állni.

A hír mellett szerepelt néhány fotó Luca fénykorából. Niki nem is gondolta volna, hogy már harmincéves, hiszen most, élőben fiatal és szinte ránctalan volt az arca, inkább diáklányos, mintsem nőies.

És hogy kómában feküdt hat évig?!

Ahogy tovább keresgélt, talált néhány angol nyelvű oldalt is, Luca nevével. Csodálkozva látta, hogy egy angol székhelyű alapítványnál dolgozik, ami kiszolgáltatott lányoknak nyújt jogi segítséget és támaszt. Legalábbis a rövid kis cikkben az alapítvány képviselőjeként nyilatkozott olyan ukrán lányokról, akiknek modellmunkát ajánlottak, de ehelyett az „ügynökeik” prostituáltként dolgoztatták őket Angliában. Nézte Lucát, és arra gondolt, hogy talán mégiscsak érdekes lesz ez az interjú.

Ennek ellenére résen volt. A sztáros előítéletektől nehezen szabadul egy ex-PR-os. De amikor erre gondolt, szégyent is érzett. Ha máskor annyira nyitott és harcos, akkor miért utálja a felfényezett, semmitmondó interjúkat? Hiszen mindig benne van a játszmában maga az újságíró is, rajta legalább ugyananynyi múlik...

– Mindenre emlékeztél, amikor magadhoz tértél a kómából?

– Nem. Azt hittem, hogy igen, de mégsem... Idő kellett, hogy visszatérjenek az emlékeim. De leginkább az érzéseim. Az érzések területén hatalmas űr maradt, azt kellett újra megtöltenem tartalommal. És elfogadnom, hogy a múltban modellként dolgoztam, másképp éltem, mint amit a mostani életemben elfogadhatónak tartok – mesélte a lány. Már ismét smink nélkül volt, kialudtak a fotóslámpák, elhasznált fél zacskónyi sminklemosó kendőt, mire le tudta szedni az összes alapozót az arcáról, és figyelmesen nézte Nikit, miközben a kutya a lábánál feküdt, és a cipőjén nyugtatta a fejét.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy megváltozott a személyiséged?

– Nem, nem tudom... Most már mást tartok fontosnak, mint korábban.

– Emlékszel magára a balesetre?

– Nem.

– Semmire...?

– Erről nem szeretnék beszélni. Megváltozott minden, hat év telt el kómában, és már legfeljebb a szüleim reménykedtek a felépülésemben, bár túl sok okuk nem volt rá. És amikor mégis visszatértem ebbe a világba, akkor már fel sem merült, hogy a korábbi életemet éljem.

– Most mégis szerepelni fogsz a Mademoiselle-ben.

– Igen. Valaki rábeszélt, meggyőzött. Meggyőztek arról, hogy meséljek a mostani magamról, illetve a munkámról. És kifejezetten örülök, hogy veled beszélgethetek, mert tudom, hogy érzékeny vagy arra a témára, ami számomra most nagyon fontos – mondta Luca lassan, és mesélni kezdett azokról a lányokról, akiken egy angol alapítvány munkatársaként segít. Azokról a megvezetett lányokról, akiknek modellmunkát ígérnek külföldön, és ehelyett sztriptízbárokban vagy akár prostituáltként kényszerítik őket munkára. Az alapítvány sokaknak segít visszatérni a normális életükbe, ahol legtöbbször nincs modellmunka, viszont nyelvet tanulhatnak támogatással, és különböző egyéb képzésekben is részt vehetnek.

Hát igen, mégiscsak PR-interjú, gondolta Niki, amit nyilván ez az alapítvány finanszíroz. Mindegy, jó téma, ha Luca történeteket is mesél mellé.

És mesélt. Olyan beleéléssel, hogy idővel Nikiben megszólalt a vészcsengő. Ez a lány átélte, amiről beszél. Vagy átélt valami nagyon hasonlót. Lüktetett a fejében a gondolat, hogy a lány is áldozat volt, miközben Luca tárgyilagosan, de elfehéredett szájjal mesélt olyan magyar, román, ukrán, cseh lányokról, akikkel megtörtént... Tárgyilagos volt, de üvöltött belőle a dac és a fájdalom. Muszáj megkérdeznie, gondolta Niki.

– Veled... veled is történt hasonló? – szakította félbe. Luca szinte megmerevedett, látszott rajta, hogy mozdulni és megszólalni is képtelen. Hosszú volt a csönd. – Oké – mondta végül Niki. – Nem muszáj beszélned róla, tudod.

A lány bólintott, és percekig csak igen-nemmel válaszolt mindenre. Elmúlt a hangulat. Niki tudta, hogy most kellene kérdeznie, bátorítania, mondja el... meséljen... de míg máskor biztosan ezt teszi, most szégyellte volna magát miatta. Ha unalmas lesz az interjú, legyen unalmas, de nem fog valakivel a megerőszakolásáról vagy akár a sztriptízmunkáról beszélgetni, ha a másik nem akarja elmondani. Luca – talán hálából, hogy nem faggatta tovább a témáról – elmesélte neki, hogy egy magyar fiúval él együtt Londonban, és mindketten jó úton vannak afelé, hogy megvalósítsák az álmaikat.

Nem sokkal később Niki Anna szobájában ült.

– Hogy ment? – érdeklődött a főszerkesztő, mielőtt megbeszélte volna vele a következő feladatát.

– Lehetett volna jobb is. Egyoldalas anyagnak oké lesz.

– Azért is szerettem volna őt, mert ha sikerül és jó lesz, akkor talán a barátnője is beadja a derekát. Óriási dobás lenne, ha megszereznénk a címlapra. Egyébként ő beszélte rá Lucát, hogy nyilatkozzon, szóval lehetséges, hogy ő maga is kötélnek áll.

– Kicsoda?

– Helen Schmidt. Ő is Londonban él már jó ideje. Sok mindenről tudna mesélni nekünk. Ő a Nők az Anorexia Ellen kampány arca, de csak ritkán tér viszsza a reflektorfénybe.

– Ikrei születtek, meg béranyától is lett gyereke, nem?

– Igen. És táplálkozási zavaros múltja van, még modellkorából.

– Na. Lehet egy glossyban is értelmes dolgokról írni – csúszott ki Niki száján, aztán szabadkozva mosolygott. Folyton előbb pofázik, mint ahogy gondolkodna, futott át az agyán. De Anna már rá is tért a következő lapszám témáira. Niki közben a kutyákon gondolkodott. Vajon most hol vannak? Magyar tenyésztők is benne vannak, az valószínű. De hol lehet ez az olasz központ? Lehet, hogy valóban a szőrme miatt akarták kicsempészni az ebeket? Hirtelen semmi más nem érdekelte, csak ez. Bárcsak többet megtudhatna. Bárcsak írhatna erről valamit, bárcsak alaposan utánanézhetne a témának.

Egy órával később már a jegyzetpapírján voltak az adatok: ötvenhat keverék és fajtatiszta, de mindenképpen hamis pedigrés kutyát (negyvennyolc kölyköt és nyolc felnőtt állatot) vittek hamis papírokkal Dél-Olaszországba, ám Nápoly közelében megállították a szállítmányt. Addigra a kutyák, mivel sem enni, sem inni nem kaptak útközben, már nagyon rossz állapotban voltak. A sofőrt, a kísérőjét és a feltételezett olasz bűntársukat kihallgatták. A tervezett úti cél Nápoly környéke volt, a nyomozás még tart, egyelőre csak a sofőrt és a kísérőt vették őrizetbe. A nyomozás arra is kiterjed, hogy hogyan kerültek a teherautóra a kutyák, a feltételezések szerint a legtöbbjük lopott volt, és mielőbb vissza kellene kerülniük egykori otthonukba. Az állatok jelenleg egy olaszországi menhelyen várják sorsuk rendeződését.

Gyorsan szervezkedni kezdett, telefonálgatni, e-mailt írni a netes hírmagazin főszerkesztőjének, felhívást a Facebookon az ismerőseinek, hátha valakinek eltűnt mostanában a kutyája – meg sem éhezett, szomjúságot sem érzett, mialatt így lefoglalta magát.

Közben persze nem hívta fel Andrást, nem hívta Fannit, nem csörgött vissza az apjának, nem kereste az anyját... Sötétedett már, amikor mindennel végzett. Aztán szinte késszúrásként érkezett a gondolat: vajon azért merül nyakig a munkába, hogy ne kelljen maga körül, a saját életében rendet raknia?

Holnap. Holnap elkezdi rendbe rakni az életét. Carol Santos is beleegyezne, hogy várjon egy napot ezzel az egésszel.

– Szeretném, ha visszajönnél a céghez.
Az apja nem kertelt. Kissé zavartan átölelte Giacomót, kávéval és friss limonádéval kínálta, forró croissant-t hozatott a sarokról, a kávézóból, és leült a fiával szemben. Zöld, szűk farmernadrág, kék cipő és halványkék ing volt rajta. Kicsit ritkult a haja, de nem vészesen, és láthatóan jó erőben volt. Hiszen még csak ötvenhat éves, erős, jóképű. Giacomo érezte, ahogy kifut az arcából a vér. Míg az apja erősnek látszott és bármire képesnek, őt az a furcsa érzés járta át, hogy belőle minden erőt kiszippantottak.

– Én már – kezdte, aztán köhintett egyet, és beleivott a limonádéba. Összeszaladt a nyál a szájában a sorrentói citrom hűvösétől és semmi máshoz nem hasonlítható, fanyar, a többi citroméhoz képest mégis egy árnyalatnyit édesebb ízétől. – Én már kialakítottam az életemet.

– Nem akarok beleszólni, de te tehetséges voltál valamiben, és mégis másik irányba kanyarodtál. Elhiszem, hogy értesz a számokhoz, ezeknek itt is hasznukat vehetnéd. És... mégiscsak változás lenne.

– Nincs szükségem most változásra.

– Róma mellett élni, aztán felmenni északra... Nápoly az otthonod. Te nápolyi fiú vagy.

– Én választottam.

– El akartál menekülni. Értem én. Bizonyítani akartál magadnak. Nekem.

– ...

– És itt sem alkalmazott lennél, hanem társtulajdonos. A társam. Tiéd lenne a Grotti-örökség.

– Nagyon meglepő az ajánlatod, apa – küzdötte ki magából Giacomo a szavakat. – Értem én, hogy kibővítetted a műhelyedet, meg hogy topon van a szabóság... de... ez már nem az én világom.

– Nem? Nagyon érdekes – nézett rá metszőn az apja.

Csend. Hosszú csend. Hallották, ahogy az utcán egy srác azt kiabálja a barátnőjének, hogy négyre érte megy. A Garibaldin találkoznak.

– Már nem érdekel... csak annyira, amennyire egy átlagembert – felelte Giacomo. Az apja végigmérte, alaposan szemrevételezte őt. Giacomo nagyjából tudta, hogy mit lát rajta, úgyhogy inkább kifele bámult az ablakon. Tetőtől talpig felmérte őt az öreg, jól tudta. Mit látott? Egy pár Car Shoe cipőt, drapp mokaszin, zöld bőrzsinórral kombinálva. A cipőket illetően sosem tudta alább adni, pedig próbálkozott vele, volt idő, amikor megpróbált Ash-ben járni, de az apja belenevelte az ízlését. Vajon az apján milyen cipő van? Fogadni mert volna rá, hogy legalábbis egy pár Berluti lábbeli. Vetett rá egy lapos pillantást, de nem mert volna megesküdni rá. Közben utálta magát – milyen régen le kellett volna már szoknia arról, hogy megnézi az emberek cipőjét. Aztán még mit láthat rajta az apja? Egy átlagos farmernadrágot. Direkt ezt választotta, a ruhásszekrénye alján hevert. Egyszerű darab, Dsquared, nem valami különleges modell. És egy középkék garbó meg persze a kabát. A kabát is visszafogott volt. Valójában már évek óta nem hordta, egyszerű, steppelt, lezser sötétkék rövidkabát volt. Hát igen, a garbót nem kellett volna felvennie. Zegna kötött pulóver, mellmagasságban egy dizájnos rombuszmintával. De az apja szeme jó, hát persze. Vizslatta az arcát is, ami nem volt borostás, már rég nem, és a fekete haját, amibe egyáltalán nem kent semmilyen fodrászkellék-anyagot a hajmosás után, mégis úgy állt, mintha be lenne zselézve. Szétfújta a szél, rendezetlenségében mégis rendezettnek látszott, legalábbis az apja biztosan így tartja. Arra gondolt, legalább az órája, a piros kaucsukszíjas, fekete számlapos Nautica jó választás volt, nem drága, mégis divatos, fiatalos, sportos. Nem egy kifinomult divatőrült órája.

– Gondolom, ezt a kabátot, a farmert meg ezt az órát csak miattam vetted fel. – Az apja mosolygott, esküdni mert volna rá, hogy legalábbis a szeme mosolyog. – De nem tudsz megtéveszteni. Nyilván lecsatoltad a Corumodat, hátha elhiszem, amit el akarsz hitetni velem. De nem sikerült. Tudom, amit tudok. Ha valakire, akkor rád van szükségem... szükségünk – tette hozzá némi tétovázás után. Giacomo hallgatott.

– Tudom, hogy jól megy a cégetek – folytatta az apja. – A megbízható pénzügyi szakértőkre mindig szükség van. De te mégsem a számok embere vagy. Értesz hozzá, de megerőszakoltad magad. Kézben tudnád tartani a cégedet úgy is, ha van ott néhány megbízható embered. Vagy itt is indíthatnál egyet, ha áthoznál egy-két szakembert. De inkább csak felügyelnéd.

– Apa, elégedett vagyok azzal, amit csinálok. Fejlődünk, egyre több az ügyfelünk, nagy cégek tartoznak közéjük.

– Az én cégemnek is szüksége lenne egy saját pénzügyi szakértőre. Mondjuk úgy, hogy egy szakértőre, aki csak nálunk dolgozik.

– Tudok ajánlani valakit. Adj egy kis időt.
– Azt hiszem, nem érted.
– Attól félek, hogy igen.
– Nem érted. Én nem a számok világában élő

Giacomóval akarok társulni. Vagyis nem csak azzal. – Tudom, apa, de a te világod más világ. Elhiszem, hogy a szabászműhelynek szüksége van pénzügyi

szakemberre, ajánlani fogok valakit, de én már...
– Nem akarod megnézni a műhelyemet?
– Láttam már.
– Azért mégis megmutatom. Utána pedig újra elbeszélgetünk majd.

Giacomo mindig szerette a szabászműhely illatát, szerette látni, ahogy a tervek megvalósulnak, ahogy az álmok testet öltenek az anyagban. Ilyenkor érzett valamit a gyomrában, egészen kicsi kora óta, mintha odacsapott volna valaki és azt súgta volna neki: ez a te világod.

De ő már nem akart visszacsöppenni ebbe a világba. Úgy érezte, nem akar többet harcolni, sem mással, sem önmagával. A divat, a finom anyagok, a szabásminták – már csak távoli szerelem, kiéli ő magát, ha beszabadul egy-egy különleges üzletbe. Tudta, hogy egy férfit nem szippanthat be ennyire ez a világ. Az apja más. Ő nápolyi, és az is maradt. Ő megmaradt a szabászatnál, a klienseinél, az üzleténél, amit még a saját apjától, Giacomo nagyapjától örökölt, a nagyapa pedig a saját apjától és így tovább. És az apja megőrizte a szenvedélyességét, az érzékenységét, ami itt, délen erény volt, és nem hátrány. De Giacomónak mégis meg kellett törnie ezt a hagyományt, tovább kellett lépnie. Neki mások az álmai, mint az apjának meg a nagyapjának.

De azért elmegy és megnézi a műhelyt, ha már az apja ennyire erősködik.

Néhány órával később úgy ült le az apja mellé az Opera mögötti kis vendéglőben az egyik sarokasztalhoz, mint aki életében először lefutotta a maratont. Hitetlenség, fáradtság és lelkesedés kavargott benne, ami valamiféle megmagyarázhatatlan katarzisélménybe torkollt.

– Nem kell azonnal döntened – mondta az apja, miután megrendelte maguknak a vizet és a proseccót. Giacomo csak bólintott. Nem tudott mit felelni. Még meg kell emésztenie mindent, amit délelőtt látott. 