Krúdy Gyula

RÉGI MAGYARORSZÁG

– részlet –

© Krúdy Gyula

Válogatta és szerkesztette: © Golubeff Lóránt, Wimmer Ágnes, 2013

Borító és belívterv: © Molnár-Polányi Petra, 2013

Borítógrafika: Égig érő fa szaru sótartón, Sárrétudvari

© Alinea Kiadó, 2013

ISBN 978-615-5303-43-2   

Krúdy Gyulának az Alinea Kiadónál megjelent könyvei:

Gasztrohangulatok

Pest-budai hangulatok

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

Tartalom

L. M. emlékkönyvébe

Az aranyhéjú kenyér földjén

Útinaplómból

Éji út

Fogadó a Víg vándorhoz

Bodega

Akik azért utaznak messze földre, hogy jól megebédeljenek

Őserdőben

Nyíri mese

A nyíregyházi ember

A nyíregyházi beduinok

Nyíri pajkos, nyíri furkó, nyalka pecek

A legendák műhelyéből

Árvalányhaj

Ferenc József bora

Túl a Tiszán

Tokaj

Asszony, aki szőlőfürt lett

Pókhálós palackok

Az ősz különös hangjai

Pataki deák

Ének a végekről

Határszéli Podolin boldog évei

Ungvári bor, beregi búza, nyíri makk nem szerez bőséget

Utazás a Felvidéken

Lőcse, Késmárk, Igló, Podolin

Hó, megállj! – a kondorosi csárdánál

Baja és társai

Nagyvárad

Erdélyi krónika

Az István-napi utas

Pesti vizit

A budai tavasz

A borász

Dunántúli mosoly

A betyárok országútján

Esti órák

Nyári fény

Balatoni hangok

Holdas este Füreden

A régi Magyarország kísértetei

Napszállat után egy magyar faluban

Utazás az enyingi járásban

Az utolsó szerencsés aranyásó Nagy-Magyarországon

Jóillatú ország

L. M. emlékkönyvébe

1921. január végén

Mostanában Magyarországon mindenki álmodik.

Álmodik a múltról és a jövőről; álmodik nagy életű, hatalmas apjáról; a temetőbe százesztendős korában sem szívesen megtérő, gyönyörű tizenkilencedik századot átélő nagyapjáról; sólyomröptű gondolatú, régi nagy magyarokról; a honszerelem rőzselángját két tenyerükkel óvó, bús életű, de nem koldus hazafiakról; az áhítatos homlokú, szentté sárgult arcú, honmentő, bölcs magyarokról; a nemzeti lelkesedésről, amely nem rikoltott kakasként, de melegített, mint szív felé csavart zászló kelméje; álmodik a tragikusan ünnepélyes és virágszirom gyengédségű múlt századról… Álmodik a jövőről, amelyet szebbnek képzel, mint a jelen.

Álmodik a garabonciásról, aki hétmérföldes léptekkel, forgószél reptével járta be az országutakat északtól délig, jégesőt hozott hátán, hótól terhes felleget a tarisznyájában, szélmalom vitorláját riasztgató orkánt a nótájában, piros véresőt a kismadarak tavaszi költözésekor, keresztül-kasul szelt vidéki utak garabonciásával, aki hétmérföldes léptekkel a forgószél hátán járt a magyar mesevilágban, északtól délig vándorolt, bár jégesőt hozott a hátán, a tarisznyájában hótól terhes felleget, didergő Orbánt és szánkázó Katalint, tavaszkor véresőt, kitartóan fúvó szél helyett vihart a szélmalmok vitorláira: kedves volt ő, mert magyar volt.

Álmodik a ködös kalendáriummal, amely annyiféle tennivalóval és böjttel látta el a múlt századbeli magyart, hogy nem ért rá búnak hajtani a fejét. Tele volt dologgal a magyar, akár farkasugatás hangzott a ködbe borult keresztút felől, akár fekete csíkot fogdostak a jég alól a halászok, akár tavasz pacsirtája szántott a kék magosságban. A kalendáriom minden napra talált vigasztaló örömet, piros kedvű ünnepeket, gazdag nagyvásárt, dalos névnapot vagy gazdasági teendőt; jóétvágyat az adventi böjt után, megilletődést József virágbontásával, fűszeres, borsos, disznóölő Tamást, orgonavirágos nagyszombatot, méla kedvű kisasszony napját, szüretelő október első hétfőjét, diótörő Szilvesztert… A kalendáriom szerint igazodott a múlt századbeli magyar mosolya vagy bánata, bőséges kedve, halk dudorászása, jóízű közmondása, öreggazda jövendőmondása.

Álmodik a régi magyar költőkkel, akiknek arcképei manapság áhítatos fametszetekről nézegetnek vissza, akik egykor az apostolok lován bejárták Magyarországot, szívnemességet, honszerelmet vittek mindenfelé, ahol odáig legfeljebb a darvak kurrogására figyeltek. Akik verset írtak az ezüstlevelű nyírfáról, az álmodozó holtvizek felett elfehérlő kócsagmadár árnyékáról, betyárok csárdájáról, késő őszi mezőkön szerénykedő kökörcsinről, hófejű Kárpátról. Álmodik a Kisfaludyakkal, akik úgy zengtek boldog dalokat, mint a szőlőszedő lányok, akik oly csodálatos regéket mondogattak, mint a vén iharok, midőn a behavazott házikókban pattognak, mesélnek a tűzhelyen. A Kazinczyakkal, akik sok lúdtollat használtak el a hon állapotának jobbra fordulásáért, akik gondolataikat még delizsánsszal, gyalogpostával küldték az ország egyik részéből a másikba, és mégis eljutottak mindenhová, fokhagymás, kéményfüstű udvarházakba, borveres, őszies vármegyékbe, fekete bársony szőrével jól befedett agyvelőkbe.

Álmodik Berzsenyivel és Kölcseyvel, akik a tunyaság és tudatlanság búskomoly köde alatt alvó országban először gyújtogatták az utat mutató máglyákat; álmodik a maga udvarházában, szerény gazdaságában megelégedett magyar íróval, aki ráért hónapokon és esztendőkön át kigondolni és papirosra vetni a legjobbat, amellyel helyzetének használhat. Aki kis mécsvilága mellett, csendes otthonában, ahol fejével verte a mestergerendát, a csizmaszáráig sem ért a vizitelő atyafiság és szomszédság értelme – asszonya, kedvese csak a tyúkültetéshez ért, idegen neki férje gondolatvilága –, barátja, akivel eszmét cserélhetne, oly messzire lakik, mint a Dunántúl Széphalomtól, ahová hetekig jár a gondosan megírott levél: mégis az elpotrohosodott ősök ivadéka, az akkori magyar író oly áhítattal ül íróasztala mellé, mint a szentpap az oltárhoz lép, a klasszikusok és a legmodernebbek táplálják, amíg körülötte a fosztóka dalai hancúroznak a téli estéken, nemzete sorsáért aggódik, amíg a szomszéd házban még Lúdas Matyi földesurasága tartja az orrost gégéje felett a vidám disznótor közben, a Szózatot és Zalán futását írja, amíg az ország rendei és karai a diétákon pöffeszkednek, diósgyőri papirosra meggondolt lúdtollal, vesződve az alacsony ablakokon át alig beáramló világítással vagy az otthon őrzött faggyúgyertya kormosságával: könyveket írnak, holott a legtöbb magyar házban még csak azt a könyvet ismerik, amelyet Luca-napi vásárkor vesznek a ponyváról, és az ablakszegre akasztanak, hogy kéznél legyen, midőn lidércnyomásos álmokra keresnek magyarázatot.

Álmodik tudós újságszerkesztőkkel, akik kézisajtón nyomkodják néhány száz példányban sem olvasott újságjaikat, amelyeknek oly messziről kell kezdeni az általános műveltség hirdetését, ahol a gyermek az ábécét kezdi. Álmodik rajongó könyvárusokkal, akik kis boltjaik setétjéből várva várják a pesti őszi vásárt, amikor néhány könyvükön túladhatnak a vidéki asszonyságok és honleányok részére. Álmodik azokkal a szegény költőkkel, kicsapott deákokkal, hazátlan, otthontalan lelkekkel, akik kopott atillában, lyukas csizmában, háborús külsővel kutyagolnak Magyarországon, betyárok csárdája vagy pesti kiskorcsma a tanyájuk, félbolond uraság a pártfogójuk, olvasójuk a kispap vagy a jurátus, akinek annyi pénze nincs, hogy megvegye a könyvet, de ideje akad a lemásolásához; álmodik az istenke báránykáival, akik a még félvad országban tűrhetetlenül hiszik, hogy felvirrad valaha a múzsáknak, a litteratistáknak, akik prófétaként hirdetik a ködszagú, átláthatatlan sötétben a hajnalhasadást, akiknek sorsuk, hogy a vándorszínészet ponyvásszekere mögött meghúzódjanak, és ha megmenekülnek a téli országúton barangoló farkasok elől, életüket névtelenül, ismeretlenül befejezzék az ispotályban. Álmodik Csokonaival és Petőfivel, akinek korhely hírével mint pipaszárral fenyegették az apák és nevelők a szabadosabb süvöltvényeket. Álmodik az asztal végére, a kántorok és komédiások közé került magyar költőkkel, akiknek emlékezete csak akkor ragyog fel, ha emberöltő füve nőtte be bús sírhalmukat.

Álmodik csodákkal. Magukba szállott, megtisztult szívű, felemelkedett gondolatú magyarokkal, akik Széchenyiként elborulnak, Teleki Lászlóként a halál vőlegényei lesznek, Wesselényi Miklósként megválnak szemük látásától, miután nemzetükön nem segíthetnek. Álmodik lemondó, megigazult, nyomorúságában összeroppant, de szívében az egekig emelkedő magyarságról, amely hívebben ragaszkodik ősi oltáraihoz, mint Koppány; amely bizakodóbban veti tekintetét a Duna–Tisza közén rengő csillagos égboltozatba, mint a tatárjárás korabeli bujdosó; amely igazabban ragaszkodik ősi szokásaihoz, regés erkölcseihez, mint a török hódoltság jobbágya… Álmodik magyarokkal, akik Rákóczival kibujdostak; emigránsokkal, akik Kossuthtal lépték át a Dunát; a szibériai pusztaságokon imádkozó hadifoglyokkal, akik hazatérvén könnyes arccal vetik magukat a megrepedezett honi földre…

Álmodik a magyar mitológiával, amelyben acélszívű és rakétalelkű férfiak állnak vállukat egymáshoz vetve, midőn veszedelem fenyegette a nemzetet.

Álmodik, álmodozik… barnapiros munkással, aki fáradtságot felejtető dallal megy a napraforgós tájon, kövér gabonáshajóval, amelyről majd ébredezve búg a ködkürt az alvó partok felé, piros szemű kovácsműhellyel, amely víg csilingeléssel igazítja útba az országúton eltévedt utast, dalos kőművessel, aki L alakú házakat épít, amely házakban gazdag őseink meghúzódtak, sürgő-forgó szüretelőkkel, apostolképű, teli hálójú halászokkal, az ég mind a négy táján fáradtság nélkül forgó szélmalmokkal, portékával megrakott kereskedőkocsikkal, a templomokban teli szívvel éneklő földnépével, boldog Magyarországgal.

(1921)

Az aranyhéjú kenyér földjén

Vidéki kis fogadókban hajnalban ébredni és bágyadt, öregszemű gyertyafénynél tovább utazni: kastélyok kavicsos udvarába kanonokhátú lovakkal behajtatni és a fehér falú szobákban olyan arcképekkel találkozni, amelyeket eddig csak a történelemből ismertünk; zsidóomnibusz reszkető deszkájú sarkában meghúzódni a köpenyegben, amíg a vidéki városkák kíváncsi asszonyszemei várják a vasúti úton az „Arany Csillag” pasasérait, és annyi boltosnevet megtanulni a zökkenésekkel, mint a szentek litániája; százesztendős kúriák bolthajtásos téglás, nyárszagú ambitusán rózsaszínű bor mellett hallgatni olyan történeteket, amelyeket minden utazónak elbeszélnek, amelyeknek valóságos hőseit könyvek sárgult lapjairól ismertük meg először; heves vérű cigányokat látni a napsugaras töltés oldalán, mint Barabás ittmaradott modelljeit; estenden piros szemű kovácsműhelyek csengő hangjában keresni az élet folyamatosságát; magányos jegenyenyárfával találkozni a mozdulatlan tó partján, zöld szoknyában, szélmentes nyugodalomban, áhítatos szolgálatban; szürke országutakat látni elkanyarodva a messziségbe, amelyek láthatólag céltalanul tűnnek el a horizont felé; soha többé viszontlátott falevelekkel találkozni, mint akár a felhőkkel, amelyek alkonyattal elhalványulnak nyugat felé, hogy reggelre hiába keressük őket; fűszeres ételeket fogyasztani, pletykálkodó ágyakban meghálni, vasúti állomások unalmában ácsorogni ismeretlen emberek beszélgetései közben, különböző borokat végigkóstolni, női tekinteteket elvinni az emlékezés szelencéjében, mezővárosi figarók politizálását hallgatni, kis vidéki cukrászdákba és táncházakba bepillongatni, esténkint végigböngészni egy messzi kávéházban a tegnapelőtti újságokat, amíg a szomszédunkban süketen, álmosan koccan a dominókő... ez volt hajdan az utazás Magyarországon, élmények és emlékek vásárja, testi nyújtózkodások és hosszadalmas ásítozások gyára, a vágy ébresztgetése az elhagyott otthon után.

Napjainkban persze mindez másképpen van. Hogyan? Azt majd csak évek múltán lehet elmondani, amikor lecsillapodott az emberek őrültsége, kifolyik a méreg a fülekből és a szemekből, az elszaporodott rókákra elrendeltetik az általános hajtóvadászat, a katonavonatokat kitörlik a menetrendből, a kupék pamlagai újra ringanak, és nászutasok írják be gyémántgyűrűvel a nevüket a kocsifolyosó ablakába. Emlékké fagynak az évek, mint a sisak és a páncél a régebbi katonai temetők sírdombjain. A megkopott ruházatú pasasérok helyett vidám, friss és kellemetes utasok töltik meg a várótermeket. Érsekújvárt cigánybanda várja a gyorsvonatot, nem tartunk kémnek minden rőföskereskedőt, a kofa piros fejű kakasaival a harmadik osztályon jól érzi magát, megelégedett, gömbölyű arcú, csacsihasú vidéki emberek kugliznak a szőlőrepkénnyel befuttatott állomásokon, öröm, meglepetések húsvéti reggele lesz az útra indulás, elandalító a mozdony füttye, jó szagú a kőszén füstje, aranysárga a stációk sere, s éjjelente, az álmatlan kupéban nem csupán árdrágítók kereplő nyelve kíséri bóbiskolásunkat, hanem előbújnak az ülések alól azok az anekdotázó, derült, szürke bajuszú emberek, akik minden lakóházat, vendégfogadót, lakost ismertek a vasúti vonal mentén, s egyik történetét a másikba szőtték, amíg a mozdony itatni megállott.

Vajon lesz-e még valaha aranyhéjú kenyér Magyarországon?

Egy darabkát láttam belőle üvegszekrényben, aranyozott huszártarsoly, rószaszínű csiga, finom hímzés, leheletkönnyű porcelán, Altwien-tányérka, kristályüvegecske, apró, finomkodó holmik társaságában. Fehér volt a kenyér, mint a hab. Rózsaszínű héja aranyporral behintve, amely még manapság is fénylett, sárgult az üveg alól. Persze ma már kemény a kenyér, mint a bazalt, de valamikor falatoztak belőle régi magyarok, akik a veszprémi püspököt installálták. A püspökök ilyen kenyérrel kínálták meg vendégeiket, akik nem is fukarkodtak hirdetni a püspök dicsőségét. Hogy milyen lehetett az aranyhéjú kenyérnek az íze, arra már nemigen emlékezik senki Magyarországon. Bizonyosan nem esett olyan jól a beleharapás, mint az éhes ember fekete kenyerébe: de még ízesebb volt az arató rozskenyérkéje, a vásáros lacipecsenyés cipója, a vadász veknije, a hivatalnok sörházi sóskiflije, a cselédek krumplis kenyere és a szegény édesanyasütött hamupogácsája is. A püspök aranyhéjú kalácsa csak afféle szimbólum lehetett a fácánok, hízott tulkok, sampanyerek terített asztalánál, mint akár az érmek, amelyeket fölszentelésük napjára verettek. Arra való volt, hogy egy karéjt a mente zsebébe csúsztasson belőle a vendégeskedő magyar, hogy legyen otthon mit megmutatni kis cselédeinek. Legyen mit üveg alatt őrizgetni a későbbi nemzedéknek. De mégis tűnődve állok meg Purgly Ferenc uram üvegszekrénye előtt a kisőrsi szőlőhegyen. Az a Magyarország, amelyben aranyhéjú kaláccsal várták a vendéget, nyilván a történelemé. Olyan nagyot nem fordulhat velünk a világ, hogy még egyszer visszatérjen a veszprémi püspökök aranyos, sujtásos majesztétikus korszaka. Ez a fényes hátú kalács holnap talán vádirat lesz az új Magyarország ügyészeinek a kezében a régi Magyarország élhetetlenségéről és pazarlásáról, amelynek szükségszerűleg el kellett tűnni örökre a föld színéről. De én csak azt látom az aranyhéjú kenyér megkövesedett képében, hogy a boldog Magyarország szerte a temetőkben fekszik már. Igaz, hogy csak az ország felének volt kalácsa. De manapság senkinek sincs kenyere. Vajon megvigasztal a szegénység, ha mindenki szegény? Megnyugtat a nélkülözés, ha senkinek nincs semmije? Beleegyezhetik mindenki az életbe, hogy ezentúl nem lesz pompa, pazarlás, felesleges fény, csak a szegénylegények óvakodó, rejtett faggyúgyertyája világít lopakodva a nagy éjszakába? Terem mindenki számára kenyérke a földön, ahol valamikor a kiválasztottaknak aranyhéjú kalács került az asztalára? Hogy lesz jobb? Az általános nyomorúság falanszterszürke egyenruháját viselni vagy elbámészkodni néha a kiválasztottak gyémántforgóján? Én nem tudom. Csak annyit jegyzek fel, hogy aranyhéjú kenyeret többet alig esznek Magyarországon.

(1918)