KHALED HOSSEINI

ÉS A HEGYEK

VISSZHANGOZZÁK

KHALED HOSSEINI

ÉS A HEGYEK

VISSZHANGOZZÁK

Libri kiadó

Budapest

Copyright © 2013 by Khaled Hosseini and Roya Hosseini, as Trustees of The Khaled and Roya Hosseini Family

Charitable Remainder Unitrust no. 2 dated February 29, 2012. All rights reserved

Epigraph copyright Coleman Barks

Copyright © 2013 by ATME LLC

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

And the Mountains Echoed

Riverhead Books, New York, 2013.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Keresztesi József

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Borítóterv Café Design, Sánta Dániel

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-299-2

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Harisznak és Farah-nak, szemem núrjainak

ajánlom e könyvet, és az édesapámnak,

aki nagyon büszke lett volna rám

Elaine-nek

Messze túl a

Rossztettek s jótettek fogalmán

Van egy mező.

Ott találkozunk.

Dzsalaladdin Rúmi, XIII. sz.

EGY

1952 ősz

Hát akkor. Mesét akartok, hát akkor mondok nektek egyet. De csak egyet! Aztán egyikőtök se könyörögjön még egy másikért! Késő van, előttünk még hosszú út áll holnap, Pari. Úgyhogy ma este muszáj aludnod. És neked is, Abdullah. Számítok rád, fiam, amíg a húgod meg én odavagyunk. És anyád is számít. Na, hát akkor. Akkor hát egy mese. Figyeljetek, ti ketten, jól figyeljetek! És ne szóljatok közbe!

Egyszer régen, akkoriban, amikor még divek meg dzsinnek meg óriások járták a földet, élt egy paraszt, úgy hívták, Baba Ajub. Egy kis faluban, név szerint Maidan Sabzban élt a családjával. Mivel a jókora családjának enni kellett adjon, Baba Ajub napjait felemésztette a kemény munka. Mindennap hajnaltól napszálltáig munkálkodott, felszántotta a földjét, megforgatta a göröngyöket, gondozta csenevész pisztáciafáit. Bármikor felé néztél, ott láttad a földjén: alakja úgy meggörbült derékban, mint a sarlója, amely egész nap járt a kezében. Két kezén keményre cserződött a bőr, és gyakran vérzett is, s az álom már vitte is magával minden éjjel, amint orcája a párnára ért.

Nyugodtan mondhatom, hogy ebben aligha volt egyedül. Maidan Sabz minden lakójának nehéz volt az élet. Északra, a völgyekben akadtak más, szerencsésebb falvak: gyümölcsfákkal meg virágokkal, friss levegővel, patakokkal, hűvös, tiszta víz csobogott bennük. Csakhogy Maidan Sabz kietlen egy hely volt, és a legkevésbé sem hasonlított arra, amit a neve – Zöld Mezők – alapján elképzeltetek. Lapos, poros síkon üldögélt, körülötte sziklás hegyek gyűrűje. Forró szél fújt arrafelé, a szemükbe szórta a port. Mindennap meg kellett küzdeni azért, hogy vizet találjanak, mert a falubéli kutak, még a mély kutak is, gyakran alig-alig adtak. Persze, volt ott egy folyó, de a falusiaknak fél napig kellett fáradságosan gyalogolniuk, amíg odaértek, és különben is, egész évben csak sáros víz folyt benne. És most, tíz év aszály után, már a folyó is egyre sekélyebb lett. Elég az hozzá, hogy Maidan Sabz lakói kétszer olyan keményen dolgoztak, hogy nagy nehezen fele olyan jól élhessenek.

Baba Ajub viszont még így is a szerencsésebbek közé sorolta magát, mert ott volt a családja, akiket mindennél nagyobb becsben tartott. Szerette a feleségét, soha még a hangját sem emelte fel vele szemben, nemhogy kezet emelt volna rá. Tanácsait nagyra tartotta, és társaságában őszinte örömét lelte. Ami a gyerekeket illeti, annyival áldotta meg az ég, mint ahány ujj volt egy kezén, három fiúval, két lánnyal, és mindegyiket szívéből szerette. Lányai kötelességtudóak voltak, kedvesek, jellemesek, jó hírnek örvendtek. Fiainak hamar megtanította, hogy mekkora jó az őszinteség, a bátorság, a barátság és a sosem panaszkodó, kemény munkásélet. Szót fogadtak neki, ahogy a jó fiúknak kell, és segítettek apjuknak a munkában.

És bár Baba Ajub minden gyermekét szerette, egyikük, a legkisebb, a hároméves Kesz iránt mégis valami különlegeset érzett. Kesz sötétkék szemű kisfiú volt. Ördögi nevetésével elbűvölt bárkit, akivel csak találkozott. Olyan gyerek volt, akiben attól forr az erő, hogy másoktól szívja el. Amikor megtanult járni, oly nagyon megörült neki, hogy mást sem csinált egész nap, míg ébren volt; aztán pedig, igen aggasztó módon, még éjjel is folytatta, amikor aludt. Sokszor kisétált álmában a család sárkunyhójából, és elkódorgott a holdsütötte sötétben. Csak természetes, hogy a szülei aggódtak miatta! Mi van, ha kútba esik, vagy eltéved, vagy (ami még rosszabb) rátámad valami éjjel a síkon ólálkodó vadállat? Sok mindennel próbálkoztak, de semmi sem használt. Végül Baba Ajub talált egy egyszerű megoldást, mert a legjobb megoldások gyakran nagyon egyszerűek: levett egy pici csengettyűt az egyik kecskéje nyakából, és felkötötte Kesz nyakába. Így ugyanis a csengettyű biztosan felébreszti valamelyiküket, ha Kesz megint felkel az éjszaka közepén. Egy idő után megszűnt a fiú alvajárása, de Kesz ekkorra megszerette a csengettyűt, és nem volt hajlandó lemondani róla. Így hát a csengettyű ott maradt zsinegre kötve a nyakában, hiába, hogy már nem töltötte be eredeti feladatát. Amikor Baba Ajub hosszú munkanapja végén hazatért, Kesz mindig kiszaladt elé a házból, arccal előre futott bele a hasába, s a csengettyű csak csilingelt minden pici lépésére. Baba Ajub ilyenkor felkapta, és visszavitte magával a házba, Kesz pedig figyelmesen nézte, ahogy az apja megmosdik, utána pedig ott ült mellette vacsoránál. Evés után Baba Ajub teát kortyolgatott, s nézte a családját: elképzelte a napot, amikor majd házas lesz minden gyermeke, és unokákkal ajándékozzák meg – amikor büszke pátriárka lesz egy még ennél is nagyobb családban.

De jaj, Abdullah, Pari, Baba Ajub boldog napjainak egyszer csak vége szakadt.

Egy nap egy div jött Maidan Sabzba. Ahogy közeledett a faluhoz a hegyek felől, minden léptére megrendült a föld. A falusiak eldobálták az ásóikat, gereblyéiket, fejszéiket, és szétszaladtak. Bezárkóztak a házukba, és családjukkal összebújtak. Amikor elhallgatott a div léptének fülsüketítő hangja, Maidan Sabz felett elsötétült az ég az árnyékától. Azt beszélték, a fején görbe szarvak nőnek, a vállát és erős farkát pedig durva, fekete szőr borítja. Azt mondták, vörösen izzik a szeme. Persze, értitek, biztosan senki sem tudta, legalábbis egyetlen élő lélek sem: a div ott helyben felfalt bárkit, aki csak egy pillantást mert vetni rá. A falusiak jól tudták ezt, így hát bölcsen a földre szegezték tekintetüket.

A faluban mindenki tudta, miért jött a div. Hallották a történeteket arról, ahogy más falvakba is elment, és csak csodálkoztak, hogy Maidan Sabz miképp kerülhette el oly sokáig a figyelmét. Úgy okoskodtak, hogy itt, Maidan Sabzban az ő szegény, szűkös életük mégis a javukra vált, mert a gyerekeik nem voltak olyan jól tápláltak, csontjaikra nem tapadt annyi hús. De jó szerencséjük most végül mégis elhagyta őket.

Egész Maidan Sabz remegve fojtotta vissza a lélegzetét. Minden család azért fohászkodott, hogy a div menjen csak el a házuk mellett; mert tudták, hogy ha megkopogtatja a házuk tetejét, neki kell adniuk egy gyermeket. A div akkor bedobja a gyermeket egy zsákba, a zsákot a vállára veti, és visszamegy oda, ahonnan jött. Szegény kisgyermeket soha senki nem látja többé. És ha a család nem engedelmeskedik, a div elviszi minden gyereküket.

Hát ugyan hová vitte a div a gyerekeket? A várába, amely ott ült egy meredek hegy legtetején. A div vára szörnyű messze volt Maidan Sabztól. Völgyeken, jó néhány sivatagon és két hegyláncon kellett átvergődni, mire odaérhetett az ember. És mégis miféle eszénél lévő ember indult volna el oda, csak hogy a biztos halállal találja szembe magát? Azt beszélték, a vár telis-teli van börtöncellákkal, és a falakon húsvágó bárdok lógnak. A mennyezetről húskampók himbálóznak. Azt mondták, hatalmas nyársak, tűzhelyek vannak ott. Meg azt, hogy ha betolakodót fog, a div még a felnőtthússal szemben érzett utálatán is felülkerekedik.

Nos, gondolom, kitaláltátok, melyik tetőre esett a div rettegett választása. Amikor Baba Ajub meghallotta a kopogást, fájdalmas kiáltás szakadt fel az ajkáról, a felesége pedig rögtön elájult. A gyerekek holtra rémülten sírtak, és persze bánatukban is, mert tudták, hogy egyikük most már bizonyosan elveszett. A családnak másnap hajnalig kellett kiadnia a választott gyermeket.

Mit is mondhatnék nektek, miféle kínokat állt ki Baba Ajub és a felesége azon az éjszakán? Egyetlen szülőt sem lenne szabad ilyen választásra kényszeríteni. Baba Ajub és felesége úgy tanácskozták meg, mi a teendő, hogy a gyerekek meg ne hallják. Beszéltek, sírtak, beszéltek, sírtak. Egész éjjel csak újra és újra átbeszéltek mindent, és noha már közeledett a hajnal, eldönteni mégsem tudták – lehet, hogy a div épp ezt akarta, mert ha nem döntenek, akkor öt gyereket vihet el egy helyett. Végül Baba Ajub a ház ajtaja elől behozott öt ugyanolyan méretű és alakú követ. Mindegyikre ráírta egy gyermeke nevét, s amikor megvolt vele, bedobta őket egy vászonzsákba. De mikor odanyújtotta a zsákot a feleségének, az úgy ugrott hátra, mintha mérges kígyó lenne benne.

– Nem tudom megtenni! – mondta a férjének a fejét rázva. – Nem tudom én kiválasztani. Nem bírnám elviselni!

– Én sem – kezdte Baba Ajub, de az ablakon kinézve látta, hogy már csak néhány pillanat, és kibukkan a nap a keleti dombok mögül. Egyre fogyott az idejük. Szomorúan bámult az öt gyerekére. Le kell vágni egy ujjat, hogy megmentsük a kezet! Lehunyta a szemét, és kihúzott egy követ a zsákból.

Gondolom, már ti is tudjátok, melyik követ találta kihúzni Baba Ajub. Amikor meglátta a ráírt nevet, az ég felé fordította arcát, és felkiáltott. Megtört szívvel karjába vette legkisebb fiát, Kesz pedig, aki vakon megbízott az apjában, a nyaka köré fonta a két kezét. Csak akkor értette meg, mi a baj, amikor az apja letette a földre odakint, majd becsukta az ajtót; Baba Ajub ott állt bent, hátát az ajtónak vetve, két szemét szorosan lehunyta, de még így is folytak a könnyei, az ő drága Kesze meg a picike öklével verte kívülről az ajtót, és sírt, hogy Baba engedje be. Baba Ajub pedig csak állt, állt, azt motyogta, „bocsáss meg, bocsáss meg!”, s aztán megremegett a föld a div lépteitől, a fia felsikoltott, és a föld újra és újra dobbant, ahogy a div távozott Maidan Sabzból, míg végül eltűnt, és a föld is megnyugodott; néma csend volt, csak Baba Ajub zokogott, és kérte Keszt, hogy bocsásson meg neki.

Abdullah! A húgod elaludt. Takard be a lábát a pokróccal! Úgy, jól van. Lehet, hogy abba kéne hagynom itt. Ne hagyjam abba? Szeretnéd, ha tovább mondanám? Biztos, fiam? Hát jó.

Hol is tartottam? Hát persze. Negyvennapos gyász következett. A szomszédok mindennap főztek valamit a családnak, és velük virrasztottak. Az emberek elhozták, amit ajándékba fel tudtak ajánlani – teát, cukorkát, kenyeret, mandulát –, és a részvétüket, együttérzésüket is. Baba Ajub arra is alig tudta rávenni magát, hogy akár egyetlen szóval megköszönje nekik. A sarokban ült zokogva, úgy potyogtak a könnyek a szeméből, mintha bizony a falut sújtó aszály végét akarta volna velük elhozni. A leggonoszabb embernek sem kívánnád te azt a kínt és szenvedést, amin átment.

Eltelt számos év. Az aszály csak folytatódott, és Maidan Sabz még nagyobb szegénységbe süllyedt. Bizony, jó néhány csecsemő szomjan is halt a bölcsőben! A kutak még kevesebb vizet adtak, a folyó pedig kiszáradt – nem úgy, mint Baba Ajub kínjai, mert azok csak napról napra jobban duzzadtak. Családja már nem számíthatott rá. Nem dolgozott, nem is imádkozott, enni is alig evett. Kérlelte a felesége, kérlelték a gyerekei, de mit sem ért. Munkáját a megmaradt fiainak kellett átvenniük, mert Baba Ajub egyebet sem tett minden áldott nap, csak ült a földje szélén: magányos, nyomorult alak volt, és folyton a hegyek felé bámult. Már nem beszélt a falusiakkal, mert azt gondolta, hogy a háta mögött sugdolóznak róla: hogy gyáva, mert beletörődve odaadta a gyermekét. Hogy nem is alkalmas apának. Egy igazi apa megküzdött volna a divvel. Meghal, hogy megvédje a családját.

Egy este megemlítette ezt a feleségének.

– Semmi ilyesmit nem beszélnek – felelte a felesége. – Senki nem gondolja, hogy gyáva lennél.

– De hallom őket! – mondta Baba Ajub.

– Csak a saját hangodat hallod, férjem – válaszolt a felesége. Arról viszont nem szólt neki, hogy a falusiak tényleg sugdolóztak Baba Ajub háta mögött. Mégpedig arról sugdolóztak, hogy Baba Ajub talán megőrült.

Aztán egy nap bizonyságot is adott nekik erről. Felkelt hajnalban. Nem ébresztette fel a feleségét, sem a gyermekeit: néhány darab kenyeret rakott egy vászonzsákba, felhúzta a cipőjét, derekára kötötte a sarlót, és elindult.

Sok-sok napon át gyalogolt. Csak ment, ment, míg a nap már csupán halovány, vörös parázs volt a távolban. Éjjelente barlangokban aludt, míg kint fütyült a szél. Vagy máskor folyók partján, fák között, vagy kövek védelmében. Megette a kenyerét, utána pedig azt evett, amit talált – vadon növő bogyókat, gombákat, halat, amit a két kezével fogott a patakban –, és akadtak napok, amikor semmit sem evett. De csak ment tovább. Ha találkozott valakivel, és az megkérdezte, hová megy, megmondta; volt, aki nevetett rajta, volt, aki gyorsan távozott, mert megijedt, hátha egy őrülttel van dolga, és volt, aki imádkozott érte, mert őneki is vitte már el gyermekét a div. Baba Ajub csak ment tovább lehajtott fejjel. Amikor darabokra mállott a cipője, zsineggel kötötte a lábára, és amikor a zsineg is elvásott, mezítláb folytatta az útját. Így kelt át sivatagokon, völgyeken és hegyeken.

Végre elérte a hegyet, melynek tetején ott ült a div vára. Oly nagyon szeretett volna útjának végére érni, hogy meg sem pihent, hanem rögtön mászni kezdett: ruhái elrongyolódtak, a lába vérzett, haja összetapadt a portól, de elhatározása töretlen maradt. A fogas sziklák felhasították a talpát. Sólymok csíptek az arcába, ahogy elmászott a fészkük mellett. A durva széllökések majd’ lerántották a sziklafalról. De ő csak mászott tovább, egyik kőről a másikra, míg végül ott nem állt a div várának hatalmas kapuja előtt.

Ki merészel? – dörrent a div hangja válaszul, amikor Baba Ajub egy kővel megdobta a kaput.

Baba Ajub megmondta a nevét.

– Maidan Sabz falvából jövök – mondta.

Meg akarsz talán halni? Minden bizonnyal így van, ha itt, az otthonomban zavarsz! Mi dolgod velem?

– Azért jöttem el, hogy megöljelek.

A kapu túloldalán pillanatnyi csend támadt. És akkor megnyíltak a kapuszárnyak, és ott állt a div, rémséges-dicsőségen Baba Ajub fölé tornyosulva.

Valóban? – kérdezte égzengéshez hasonlatos hangján.

– Úgy ám – felelte Baba Ajub. – Így vagy úgy, de egyikünk meghal ma.

Egy pillanatig úgy tűnt, a div nyomban lesöpri a földre Baba Ajubot, majd borotvaéles fogsora egyetlen harapásával végez vele. Valamiért mégis habozott. Hunyorogva nézett rá. Tán az öregember szavaiból sugárzó őrület tette. Tán az, ahogy kinézett: az elrongyolódott ruhája, a véres arca, a por, ami a feje tetejéről lába ujjáig beborította, a nyílt sebek a testén. Vagy tán az, hogy a div a félelem leghalványabb szikráját sem látta az öreg szemében.

Mit mondtál, honnan jössz?

– Maidan Sabzból – ismételte Baba Ajub.

Ahogy elnézlek, biztosan messze van ez a Maidan Sabz.

– Nem azért jöttem, hogy fecsegjek. Azért jöttem, hogy…

A div felemelte egyik karmos mancsát. Igen, igen. Azért jöttél el, hogy megölj. Tudom. De azért csak jár nekem néhány utolsó szó, mielőtt meghalok!

– Hát jó – egyezett bele Baba Ajub. – De csak néhány.

Köszönöm neked – vigyorodott el a div. Megtudakolhatom, mi gonoszat követtem el ellened, amivel kiérdemeltem a halált?

– Elvetted tőlem legkisebb fiamat – válaszolta Baba Ajub. – Ő volt nekem a legdrágább az egész világon.

A div mordult egyet és megkocogtatta az állát. Sok gyereket vettem el sok apától, mondta.

Baba Ajub dühösen előhúzta a sarlóját.

– Hát akkor az ő nevükben is elégtételt veszek!

Meg kell mondanom, ámulatra késztet a bátorságod.

– Mit sem tudsz te a bátorságról – mondta Baba Ajub. – A bátorsághoz az kell, hogy tétje legyen a dolognak. Én úgy jöttem ide, hogy nincs mit vesztenem.

Elveszítheted az életed, felelte a div.

– Azt már elvetted tőlem.

A div megint felmordult, és elgondolkodva szemlélte Baba Ajubot. Kisvártatva így szólt: Nos, jól van hát. Legyen meg a párbajod. De előbb azt kérem, kövess!

– Csak gyorsan – mondta Baba Ajub. – Fogytán a türelmem.

De a div már el is indult a hatalmas folyosón, Baba Ajubnak pedig aligha volt más választása, mint hogy menjen utána. Követte a divet a folyosók labirintusában, melyeknek mennyezete már-már a felhőket súrolta, s mindet hatalmas oszlopok tartották. Elhaladtak számos lépcsőház mellett, meg olyan termek mellett is, melyekben könnyedén elfért volna egész Maidan Sabz. Így mentek, míg végül a div egy rettentő nagy terembe vezette Baba Ajubot: a terem végében egy függönyt látott.

Gyere közelebb, intett a div.

Baba Ajub megállt mellette.

A div elhúzta a függönyt. Egy üvegablak volt mögötte. Az ablakon át Baba Ajub egy óriási kertet pillantott meg. Körben ciprusfák álltak sorban, tövüknél mindenféle színű virág ékesítette a földet. Kék csempével kirakott medencék, márványból épült teraszok, friss, zöld pázsit. Baba Ajub gyönyörűen metszett bokrokat is látott, és vizet csobogtató szökőkutakat a gránátalmafák árnyékában. Ha három élete lenne, akkor sem tudott volna csodálatosabbat elképzelni.

De Baba Ajub térde csak attól roggyant meg igazán, amikor megpillantotta a kertben vidáman szaladgáló, játszadozó gyerekeket. Kergetőztek az ösvényeken, a fák körül. Bújócskáztak a bokrok között. Baba Ajub tekintete egyikről a másikra siklott, míg végül meg is találta, amit keresett. Itt van hát! A fia, Kesz nemcsak, hogy él, de remekül van! Meg is nőtt, és a haja is hosszabb volt, mint Baba Ajub emlékezetében. Gyönyörű fehér inget viselt, és csinos nadrágot. Vidáman nevetve szaladt két másik kis barátja után.

– Kesz! – suttogta Baba Ajub, és leheletétől pára ült az ablakra. Aztán már kiáltott is: a fia nevét.

Nem hall téged, mondta a div. Nem is lát.

Baba Ajub fel-le ugrált, integetett, verte az ablak üvegét, míg a div össze nem húzta újra a függönyt.

– Nem értem… – szólalt meg Baba Ajub. – Én azt hittem…

Ez a jutalmad, felelte a div.

– Adj magyarázatot! – kiáltott rá Baba Ajub.

Próbára tettelek.

– Próbára?

A szeretetedet próbáltam meg. Kemény próba, tudom, és az sem marad rejtve előttem, hogy milyen súlyos árat fizetsz érte. De kiálltad a próbát. Ez a jutalmad. És az övé.

– No, és ha nem választottam volna? – kiabált Baba Ajub. – Ha elutasítom a próbádat?

Akkor minden gyermeked elpusztult volna, mondta a div, hisz akkor úgyis átkozottak, ha az apjuk ennyire gyenge ember. Gyáva, aki inkább végignézi mindük halálát, csak ne kelljen a saját lelkiismeretét terhelnie. Azt mondod, nincs benned bátorság, ám én mégis látom. Mert ahhoz, amit tettél, ahhoz a teherhez, amit felvettél a válladra, bátorság kell. És ezért fogadd tiszteletemet.

Baba Ajub gyenge kézzel a sarlójáért nyúlt, de az kicsúszott az ujjai közül, és hangos pendüléssel a márványpadlóra esett. Térde megroggyant, s le kellett ülnie.

A fiad nem emlékszik rád, folytatta a div. Most már ez az élete, és te magad is láthattad, milyen boldog. Itt megkapja a legjobb ruhákat, élelmet, a barátságot, szeretetet. Kitanítják művészetre, nyelvre, tudományra, a bölcsesség útjára s a jótékonyságra. Semmiben sem szenved hiányt. Egy nap, ha férfivá serdül, dönthet úgy, hogy elmegy, s akkor szabadon elmehet. Gyanítom, sok életet érint meg majd a kedvessége, s boldogságot hoz majd a bánat csapdájában ragadtaknak.

– Beszélni akarok vele – mondta Baba Ajub. – Haza akarom vinni!

Valóban?

Baba Ajub felnézett a divre.

A szörnyeteg odalépett egy szekrénykéhez, amely a függöny mellett állt, s egyik fiókjából homokórát húzott elő. Tudod te, Abdullah, hogy mi az a homokóra? Szóval tudod. Jól van. Nos, a div elővette a homokórát, felfordította, és letette Baba Ajub lába elé.

Megengedem, hogy hazavidd magaddal, mondta a div. Ha így döntesz, a fiú soha többé nem térhet ide vissza. De ha úgy döntesz, hogy nem viszed haza, akkor te nem térhetsz ide vissza soha. Ha lefolyt az összes homok, megkérdem, mi a döntésed.

Azzal a div kilépett a teremből, s magára hagyta Baba Ajubot, hogy meghozhasson egy újabb fájdalmas döntést.

Hazaviszem, gondolta rögtön Baba Ajub. Erre vágyott a legjobban, teste minden apró porcikájával. Hát nem álmodott ezerszer is erről? Hogy újra a karjába zárja a kis Keszt, megpuszilja az arcát, kezén érezze a kis puha kezét? De mégis… Ha hazaviszi, miféle élet várja Keszt Maidan Sabzban? Legjobb esetben is a nehéz paraszti élet, olyan, mint az övé – annál nem több. Mármint ha a fiú nem hal bele a szárazságba, ahogy már oly sok gyerek a faluban. „Hát meg tudnál akkor magadnak bocsátani”, kérdezte magától Baba Ajub, „tudván tudva, hogy saját önzőségeddel kiszakítottad a jólétből, a lehetőségekkel teli életből?” De mégis: ha itthagyja Keszt, azt ugyan hogyan viseli el – hogy tudja, hol van, mégis tilos meglátogatnia? Ugyan hogyan viselné el azt? Baba Ajub elsírta magát. Úgy elkeseredett, hogy fogta a homokórát, és a falhoz vágta: az ezer darabra tört, s a finom homok kiömlött belőle a padlóra.

A div újra belépett, s ott találta Baba Ajubot a törött üvegcserepek fölött állva, görnyedten.

– Kegyetlen fenevad vagy! – mondta Baba Ajub.

Ha olyan sokat éltél volna már, mint én, felelte a div, felismernéd, hogy a kegyetlenség s a jó szándék csak ugyanannak a színnek az árnyalatai. Meghoztad a döntésed?

Baba Ajub felszárította könnyeit, fogta a sarlóját, és a derekára kötötte. Lassan megindult az ajtó felé, lehorgasztott fejjel.

Jó apa vagy, mondta a div, amikor Baba Ajub elhaladt mellette.

– Bár sülnél a pokol tüzén azért, amit velem tettél! – szólt Baba Ajub fáradtan.

Már kilépett az ajtón, s elindult a folyosón, amikor a div utánaszólt.

Fogd ezt, mondta neki. A szörnyeteg egy kis üvegcsét nyomott a kezébe, benne sötét folyadékkal. Idd meg a hazafelé vezető úton. Jó utat!

Baba Ajub eltette az üvegcsét, és egyetlen szó nélkül távozott.

Sok-sok nappal később a felesége ott ült a családi birtok mezsgyéjén, és olyanformán várta őt, ahogy korábban Baba Ajub ült ott reménykedve, hátha Kesz hazatér. Minden nap elmúltával egyre fogyott benne a remény, hogy a férje visszajön. A faluban máris múlt időben beszéltek Baba Ajubról. Egy nap az asszony megint ott ült a porban, ajkain imával, amikor egy csont és bőr alakot látott közeledni Maidan Sabz felé a hegyek irányából. Először azt hitte, eltévedt dervis: vékony vászonruhába öltözött, csontsovány ember volt, mélyen ülő szemekkel, süppedt halántékkal, és csak amikor az alak még közelebb ért, akkor ismerte fel benne a férjét. Örömében nagyot dobbant a szíve, s megkönnyebbülten kiáltott fel.

Miután megmosakodott és kapott vizet meg eledelt, hogy éhségét enyhítse, Baba Ajub csak feküdt a házában, a falusiak pedig összegyűltek körülötte, és egyre csak kérdezgették.

Hol jártál, Baba Ajub?

Mit láttál?

Mi történt veled?

De Baba Ajub nem tudott nekik felelni, mert nem emlékezett rá, mi történt vele. Egész útjáról semmire sem emlékezett, arra se, hogy megmászta a div hegyét, és arra se, hogy beszélt a divvel; sem a hatalmas palotára, sem a nagy teremre a függönnyel. Mintha egy máris elfeledett álomból ébredt volna. Nem emlékezett a titkos kertre, a gyerekekre, és legfőképpen nem emlékezett arra sem, hogy látta ott a fiát, Keszt, ahogy a fák között játszott a barátaival. Sőt, amikor valaki megemlítette Kesz nevét, Baba Ajub csak pislogott egyet. Kicsoda?, kérdezte. Nem emlékezett rá, hogy valaha is lett volna Kesz nevű fia.

Érted már, Abdullah, hogy ez igazából kegyelmes cselekedet volt? A főzet, ami kitörölte az emlékeit? Ez volt Baba Ajub jutalma, amiért megállta a helyét a div második próbáján is.

Azon a tavaszon az ég végre megnyílt Maidan Sabz felett. Nem csak az elmúlt évek finom, permetező esője volt ez, hanem nagy-nagy zivatar. Hatalmas cseppek zuhogtak az égből, és a falu szomjasan állt oda alá. Egész nap dobolt az eső Maidan Sabz háztetőin, elfojtva a világ minden más hangját. A falevelek végéről nehéz, duzzadt cseppek hullottak alá. Megteltek a kutak, megáradt a folyó. A keletre lévő dombok is kizöldültek. Kinyíltak a vadvirágok, és a gyerekek hosszú évek óta először játszhattak füvön, a tehenek pedig legelhettek. Mindenki örvendezett.

Amikor elállt az eső, a falunak sok dolga akadt. Számos sárfalat elmosott a víz, néhány háztető is megereszkedett, és jókora darab szántóföldek mocsárrá váltak. De az utóbbi tíz év nyomorúsága után most aztán nem panaszkodtak Maidan Sabz lakói. A falakat újra felhúzták, a tetőket megjavították, az öntözőcsatornákon leeresztették a vizet. Baba Ajub azon az őszön szüretelte élete legjobb pisztáciatermését, terménye pedig mind méretében, mind mennyiségében még tovább növekedett a következő évben, sőt az azután következőben is. A nagyvárosokban, ahol a terményt árulta, Baba Ajub büszkén üldögélt pisztáciapiramisai mögött: úgy ragyogott az arca, mintha a legboldogabb ember lenne a világon. Soha többé nem volt aszály Maidan Sabzban.

Nem nagyon lehet többet mondani, Abdullah. Azt kérded talán, vajon nem haladt-e át a falun valaha egy jóképű, fiatal legény lóháton, nagy kalandok felé vezető útján? Megállt-e vajon egy kis vizet inni, amiből most már bőven volt a faluban, és leült-e talán, hogy együtt vacsoráljon a falusiakkal, tán magával Baba Ajubbal? Hát azt én nem tudom, fiam. De azt tudom, hogy Baba Ajub bizony nagyon-nagyon idős koráig élt. Azt is tudom, hogy látta minden gyermekét megházasodni, ahogy mindig is akarta, és azt is, hogy a gyermekei maguk is sok-sok gyerekkel ajándékozták meg, s ezek mind nagy-nagy boldogságot hoztak Baba Ajubnak.

És azt is tudom, hogy akadtak éjszakák, amikor Baba Ajub nem tudott aludni, látszólag minden ok nélkül. Bár immár nagyon öreg volt, lábát még nem hagyta el az erő, ha megsegítette lépteit egy bottal. Ezeken az álmatlan éjszakákon tehát kiszállt az ágyból, de a feleségét nem keltette fel, fogta a botját, és kiment a házból. Sétált a sötétben, a bottal tapogatta az utat maga előtt, arcát simogatta az éjjeli szellő. A földje mezsgyéjén volt egy lapos szikla, arra leült lassan. Gyakran egy óra hosszat vagy még tovább ült ott, és bámulta az égen a csillagokat, a hold előtt elúszó felhőket. Hosszú életén gondolkodott, és hálát adott mindazért a jóért, örömért, melyben része lehetett. Tudta, hogy milyen méltatlan dolog lenne még többet akarni, még többre vágyni. Boldogan sóhajtott, és hallgatta a hegyekből lesüvítő szelet, az éjjeli madarak csiripelését.

De azért egyszer-egyszer mintha valami más hangot is hallott volna mindezek mögött. Mindig ugyanaz a hang volt, egy csengettyű magas hangú csilingelése. Nem értette, ugyan miért hallana ilyet itt, egyedül a sötétben, mikor alszik az összes birka és kecske. Néha azt mondta magában, nem is hallotta, néha meg annyira biztos volt benne, hogy bele is kiáltott a sötétségbe: Van ott valaki? Ki jár ott? Mutasd magad! De sosem kapott választ. Baba Ajub nem értette. Ahogy azt sem értette, miért söpör végig rajta valami, valami olyasmi, mint egy szomorú álom legutolsó képe, valahányszor csak meghallja ezt a csilingelést; s ez minden alkalommal meglepte, akár egy hirtelen jött széllökés. De aztán elmúlt, ahogy mindig minden. Elmúlt.

Hát ennyi, fiam. Itt a vége. Immár nincs mit mondanom. És már tényleg későre jár, én is fáradt vagyok, s a húgodnak meg nekem hajnalban fel kell kelnünk. Fújd csak el a gyertyádat! Tedd le a fejed, a szemedet hunyd le! Aludj jól, fiam! Reggel majd elbúcsúzunk.