Játsszunk még!

Del Piero

  Játsszunk még!

Maurizio Crosetti
közreműködésével

A magyar fordítás az Alessandro Del Piero: Giochiamo ancora
(Mondadori, 2012) kiadás alapján készült.

Fordította: Sarkadi Zoltán

ISBN 978 963 05 9450 9

A könyv megjelenését a FourFourTwo magazin támogatta.

Szakmai támogató a Népsport Juventus blogja, a bianconeri.blog.nepsport.hu

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2013

© Alessandro Del Piero, 2012

Hungarian translation © Sarkadi Zoltán, 2013

© Akadémiai Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,
a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint
a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Sisák Gábor

A szöveget gondozta: Doba Dóra

Termékmenedzser: Egri Róbert

Borítóterv és tipográfia: Hübner Teodóra (H and H Design)

A digitális változatot készítette: Varga Csaba (Wolters Kluwer Kft. - Digitális Divízió)

Előszó a magyar kiadáshoz

Mártha Bence (_benito)

A klublegenda státusznak több lépcsője van. Vannak, akik azzal váltak egy klub legendás játékosává, hogy annak legragyogóbb eredményei idején ott voltak, jól teljesítettek, és így részben nekik is tulajdonítható a siker. Aztán vannak, akik hosszú időn át szolgálnak egy adott csapatot, és nem igazolnak el akkor sem, amikor több pénzért, fontosabb címekért játszhatnának. És van egy utolsó szint, ahol nagyon kevesen vannak.

Ezen a szinten olyan kivételes sportemberek helyezkednek el, akik hosszú ideig álltak egy csapat szolgálatában, és nemcsak hogy megnyertek vele mindent, amit futballista megnyerhet, de elmondhatják magukról azt is, hogy akkor sem hagyták el a klubot, amikor az sokkal könnyebb választás lett volna. És bármilyen alaposan nézünk körbe a nemzetközi futballban, azt kell látnunk, hogy a klublegenda státusznak ezen a szintjén csak Alessandro Del Pierót találjuk.

Még napjaink teljesen elüzletiesedett labdarúgásában is akadnak olyanok, akik hozzá hasonlóan két évtizeden át viselik egy csapat mezét. Del Pierón kívül is sokan vannak, akik mind saját hazájuk, mind a nemzetközi porond összes megmérettetésén voltak már győztesek. Akadnak hozzá hasonlóan tehetséges, elhivatott labdarúgók, akik nemcsak játékukkal, de emberi mivoltukkal is milliókat inspirálnak. De olyan, aki a fentieket egyszerre mondhatja el magáról, talán csak egy van. És ezt a Juventus szurkolói egészen 2012 májusáig egyetlen alkalommal sem felejtették el a fülébe énekelni: amikor pályára lépett – sőt torinói karrierje vége felé néha akkor is, ha nem lépett pályára –, a tábor azonnal rákezdett a „C’é solo un capitano” (Csak egy kapitány van) kezdetű dalra.

Alessandro Del Piero valószínűleg már azzal eleget tett státusza követelményeinek, hogy volt az olasz bajnokság és a Bajnokok Ligája gólkirálya, mindkét sorozatban bajnoknak is mondhatja magát, emellett európai és olasz Szuperkupa-győztes, a Juventus valaha volt legeredményesebb gólszerzője mind a bajnokságban, mind a nemzetközi kupákban. Egészen egyedülállóvá furcsamód mégis két, a többi között igen érdekesen mutató címe tette: bajnok és gólkirály lett az olasz másodosztályban is.

2006-ban a Juventust – a közvélemény előtt máig tisztázatlan, jogilag és morálisan több sebből vérző eljárást követően – a bíróküldés manipulálása miatt megfosztották a 2005-ben és 2006-ban megszerzett bajnoki címeitől, és kizárták a Serie A-ból. A döntés után Olaszország legnagyobb, legsikeresebb és legnépszerűbb klubjától – nem meglepő módon – fejvesztve menekültek a sztárjátékosok. A későbbi aranylabdás Fabio Cannavaro mellett olyan futballisták távoztak, mint Ibrahimović, Emerson, Vieira, Thuram és Zambrotta. A klubot gazdaságilag, morálisan és sportszakilag is gyakorlatilag megsemmisítő határozat után hangzott el Del Piero szájából az azóta számtalanszor idézett mondat: „Egy igazi lovag soha nem hagyja el szíve hölgyét.” (A Juventus beceneve La Vecchia Signora, azaz „öreg hölgy”.)

Alex nem ment sehová. A nyáron megszerzett világbajnoki címe után hirtelen B ligás játékos lett belőle, de Del Piero nem csinált ügyet ebből sem. Első meccsén, a Cesena elleni kupatalálkozón 1-1-nél szállt be, és kilenc másodperc múlva belőtte a Juve győztes gólját. Nem érdekelte más, csak a Juventus és a gólszerzés. Előbbivel kilenc pont hátrányból indulva megnyerte a másodosztályt, utóbbi pedig olyan jól ment, hogy húsz góllal a Serie B gólkirálya lett. Ismerünk rajta kívül olyan világsztárt, aki másodosztályú gólkirály is volt? Ugye, hogy nem?

Bármeddig sorolhatnánk az eredményeit, azt viszont már sokkal nehezebb megfogalmazni, mit jelentett valójában Alex a szurkolóknak és a futballt követőknek úgy általában. Melyek azok a tulajdonságai, amelyek miatt még az általa gyakorta megalázott ellenfelek szurkolói is tisztelettel beszélnek róla? Vagy amelyek miatt a földkerekség fantasztikusabbnál is fantasztikusabb támadói ellen egész pályafutása során harcoló Gary Neville a világ legjobb csatárának nevezze. Amelyek miatt Maradona azt mondta róla, hogy szerinte még Zidane-nál is jobb. Amelyek miatt a nem sporthoz köthető kitüntetéseit kapta Sir Del Piero.

Ha a könyv olvasói között esetleg akad valaki, akinek kora, rossz ízlése vagy bármi más miatt nincs személyes élménye Del Pieróról, annak most – ahelyett, hogy folytatnánk, ki volt ő, és mit jelentett a labdarúgásnak – ajánlanánk egy videót.

És itt máris óriási bajban vagyunk, hiszen a Juventusnál töltött tizenkilenc éve alatt Del Piero belőtte az összes létező gólt, amit futballista belőhet. Van egy bizonyos helye a tizenhatos bal oldalának, amit az onnan a kapuba küldött tökéletes lövések tömkelegének köszönhetően Del Piero-szögnek nevez az olasz köznyelv („gol alla Del Piero”). Kézenfekvő volna tehát ezek közül választani egyet. De akkor mi lesz a szabadrúgásokkal, amelyeknek ugyanúgy a mestere volt? Gondolhatnánk, hogy ha a gólok jelentősége is szempont, akkor szűkül a kör, de ez sem segítene sokat, hiszen Del Piero a BL-döntők történetének legszebb gólja mellett bepöttyintett egy szerénytelenül pontos lövést a német válogatott kapujának bal felső sarkába is a vb-elődöntőn. 1996-ban, az Interkontinentális Kupa döntőjében a River Plate ellen szintén az ő góljával lett a Juventus a világ legjobb csapata. Itt vagyunk, segítünk: ha valaki egy gólban szeretné megtestesülve látni mindazt, amit Alessandro Del Piero a pályán képviselt, akkor a „Juventus–Fiorentina 3-2 1994. 12. 04.” szavakra keressen rá. Aki korábban még nem látta ezt a jelenetet, győződjön meg róla, hogy nincs túlságosan felhevült állapotban. És mindenképpen üljön le.

Amikor a tizenkilenc éves Alessandro Del Pierót leigazolta a Juventus, a klub éppen egy meglehetősen zaklatott, szokatlanul hosszúra nyúló nyeretlen időszakát élte. Az olasz rekordbajnok szurkolói nem is nagyon értették, miért fizet a klub 150 millió lírát egy padovai ifistáért. Ők – már akkor is – világsztárokat akartak, akikkel fel lehetett venni a versenyt a csúcson lévő holland félistenekkel tánclépésben taroló Milannal. Del Piero azonban már második meccsén gólt lőtt a Regginának (miután a Foggia elleni bemutatkozásakor csak pár percet kapott), majd tavasszal, a Parma ellen megszerezte első mesterhármasát. Alex ebben az idényben ugyan három ponttal a BEK-győztes Milan mögött végzett a Juventusszal, egy évvel később a klub úgy szerezte meg 23. bajnoki címét, hogy tíz pontot vert a második Lazióra. A nyolc év után újra scudettót nyerő Juventusban természetesen elképesztő konkurenciával kellett felvennie a versenyt. Első szezonjában például Roberto Baggio lett a csapat házi gólkirálya. Del Piero azonban gyorsan felvette a ritmust: huszonöt éves koráig letudott három BL-döntőt – az Ajax elleni döntőt meg is nyerte, a Real Madrid és a Dortmund ellenit elbukta –, nyert Interkontinentális Kupát, volt a Bajnokok Ligája gólkirálya (1998), és háromszoros olasz bajnoknak mondhatta magát. Közben a válogatottal is jelentős sikereket ért el: az 1996-os Eb-n történt bemutatkozása után 2000-ben Eb-döntőt játszott, 2006-ban pedig világbajnoki címet szerzett.

A nagyság felé menetelő játékosnak két borzasztóan nehéz időszakot is túl kellett élnie: a kilencvenes évek végén a futballisták rémálma, egy első keresztszalag-szakadás miatt csaknem egy évet hagyott ki, 2004-től pedig teljesen váratlanul gyakran a kispadon találta magát. Előbbiről és utóbbiról is sok szó esik ebben a könyvben. Alex mesél türelemről, megértésről, csapatszellemről, és közben egyetlen negatív jelzővel sem illeti Fabio Capellót, aki két torinói éve alatt jobbára csak csereként számított rá. Aztán beütött a Calciopoli.

A 2006-os szezon utolsó fordulóit már úgy játszotta le a bajnoki cím felé menetelő Juventus, hogy a bíróküldés manipulálásának gyanúja miatt a feje fölött lógott egy súlyos büntetés. Arra azonban senki nem számított, hogy a furcsa ügy végkifejleteként a bűnösök közül egyedül a Juventust büntetik meg. Pedig így történt. Habár a történtek minden szempontból iszonyatosan nagy sebet ejtettek a klubon, Del Piero legendává válásához arra is szükség volt, hogy kijelentse: számára a Juventus szívügy, soha nem hagyja el a csapatot. Innentől kezdve a szurkolóknak természetesen mindegy volt, mit csinál Del Piero. A lába nyomát is imádták.

Ugyan Del Piero pályafutása – nincs rá jobb szó – otromba véget ért Torinóban, a visszajutás és a távozása közti időszakban még egyszer bajnoki címet szerzett a csapattal. 2012-ben Antonio Conte már nem szánt kulcsszerepet a korosodó játékosnak, de Alex csereként beállva is fontos gólokat szerzett. Utolsó évében a Milan, az Inter, a Lazio és a Roma kapuját is bevette. A klub vezetése azonban – máig nem tisztázott okokból – utolsó idényének telén bejelentette, hogy Alessandro Del Piero az év végén távozik. Az elhíresült Agnelli-nyilatkozatot már akkor sem értette senki. További kérdéseket vetett fel, hogy Alex természetesen nem vonult vissza, és sejteni engedte, hogy esze ágában nem lett volna távozni a Juventustól. Bár az utolsó pillanatig élt a remény, hogy a vezetők talán meggondolják magukat, és új szerződést kínálnak az egyébként is egyéves kontraktussal rendelkező, nagyon keveset kereső legendának, 2012 májusában Alessandro Del Piero egy Napoli elleni Olasz Kupa-döntőn végül búcsút intett a Juventusnak.

A hitetlenkedő szurkolókhoz intézett búcsúlevele sokat elmond a futballistáról és az emberről is.

Semmi sem lehet jobb,

mint nyolc scudetto

mint a feljutás a Serie B-ből

mint egy (reméljük, két) Olasz Kupa

mint négy Olasz Szuperkupa

mint egy Bajnokok Ligája

mint egy Európai Szuperkupa

mint egy Interkontinentális Kupa

mint az a Fiorentinának lőtt gól

mint egy gól a Del Piero-szögből

mint egy gól Tokióban

mint a könnyeim

mint egy gól Bariban

mint kapásból gólt sarkazni a derbin

mint gólt lőni az Elnök úr emlékére

mint nyelvet ölteni az Interre

mint egy gólpassz Davidnak

mint a 187. gólom

mint egy gól Németországban

mint Berlinben lenni

mint a Frosinonénak lőtt gól

mint a Serie B gólkirályának lenni

mint a Serie A gólkirályának lenni

mint amikor állva tapsol a Bernabéu

mint 704 meccs fekete-fehérben

mint 289 gólt szerezni

mint belőni a bajnoki címet jelentő szabadrúgást

mint az Atalanta ellen szerzett gól

mint a többi rekord

mint a 10-es mez Del Piero felirattal

mint a csapatkapitányi szalag.

Semmi… csak az, amit tőletek kaptam ez alatt
a tizenkilenc év alatt. Boldog vagyok, hogy együtt mosolyogtatok, szurkoltatok, sírtatok, énekeltetek és üvöltöttetek velem.
Egyetlen szín sem lesz számomra ragyogóbb, mint
a fekete és a fehér. Valóra váltottátok az álmomat.
Sok más mellett ma csak annyit akarok mondani: KÖSZÖNÖM NEKTEK!

Nekünk köszöni. Nekünk, szurkolóknak köszöni, mert a mai napig vallja, hogy a játék rólunk szól. Tisztában van vele, kinek mennyit köszönhet, de nem hálálkodik, mint egy szépségkirálynő a szoborral a kezében, hanem odafordul azokhoz, akiknek rengeteget adott, és akiktől rengeteget kapott. Nekik mond köszönetet.

Alessandro Del Piero, a klub ikonja és talán valaha volt legjelentősebb, legendás játékosa úgy távozott Torinóból, hogy a szurkolók a mai napig nem értik, mi történt a háttérben. Csak találgathatunk, miért kellett elmennie a keret egyik legalacsonyabb fizetéséért játszó Alexnek, és miért nem hagyhatta abba a játékot úgy, ahogyan az méltó lett volna hozzá: búcsúmeccsel, zokogó szurkolókkal (bár ebből így sem volt hiány), akkora felhajtással, amekkorát sosem követelt magának, de ebben az esetben talán nem esett volna rosszul neki. Úgy tűnik, meg kell várnunk az önéletrajzi könyvet ahhoz, hogy mindez kiderüljön.

Joggal feltételezhetjük, hogy a fentiekkel nem mondtunk semmi újat azoknak, akik kézbe veszik a Játsszunk még! című könyvet. Biztosan eljön majd az az idő is, amikor Del Piero összegzi a pályafutását, öltözői történeteket mesél, sztorizgat meccsekről, edzésekről, utazásokról és mindenféléről, amire az átlagszurkoló kíváncsi. De – ahogyan ő maga fogalmazott – ilyesmikről akkor ír az ember, ha már visszavonult. Alexnek pedig egyelőre esze ágában sincs visszavonulni – erre utal a könyv címe is. Ez tehát értelemszerűen más típusú olvasmány. A könyv, amelyet az olvasó a kezében tart, nem Alessandro Del Pieróról, a futballistáról szól, hanem Alexről, aki rengeteget tanult Alessandro Del Pierótól, a futballistától.

Del Piero egészen különleges ember. Amit az is bizonyít, hogy manapság minden futballista, aki akár csak kétszer is egyeneset tudott rúgni a labdába, önéletrajzi könyvet ad ki – de olyat, mint a Játsszunk még! talán soha egyetlen játékos sem írt. Ez a könyv ugyanis úgy szól a valaha volt egyik legnagyobb futballistáról, hogy maga a labdarúgás csak mintegy mellékesen megemlített körülményként szerepel benne. Vagy fogalmazzunk inkább így: kiindulópontként. Del Piero élete már Alexként is csak a játékról szólt. Bár közös utazásunk rögtön a könyv elején úgy kezdődik, hogy a „Mi leszek, ha nagy leszek?” című dolgozatában az iskolás Alex nem meri leírni: ő futballista lesz. De az lett. Aztán sztár, végül legenda. Így a futball természetesen szerves része egy olyan könyvnek, amelyben Del Piero foglalja össze a gondolatait.

Hűen ahhoz, amit a könyv elején ígér, Alex nem a nagy meccseken keresztül tekinti végig eddigi életét, hanem valami sokkal izgalmasabbat tesz. Elmondja, hogy mit gondolt élete bizonyos szakaszaiban, mit tanult belőlük, hogyan érzett vér szerinti és fogadott apja iránt, és milyen gondolatokat szült benne, hogy élete álmát megvalósítva elismert futballista lett. Megtudjuk, miként élte meg a sikert, a kudarcot, a vádaskodásokat, a másodosztályt, a gólkirályi címeket, a sérüléseket – és minden mást, ami egy az övéhez hasonlóan gazdag és fordulatos pályafutás alatt labdarúgót csak érhet. Mindezt sajátos módon úgy tagolja tíz fő fejezetre („az én számom”), hogy a számára legfontosabb tíz érték köré csoportosítva fejti ki gondolatait. Nem az derül ki mindebből, milyen belülről egy BL-döntő, hanem az, milyen sokat ér egy barátnak nem is nevezhető csapattárs feddése egy nehéz helyzetben. Nem tudjuk meg, kinek ollózta a fejére a labdát pályafutása egyik legszebb gólpasszánál, azt viszont igen, milyen kínokkal jár egy Del Pieróhoz hasonlóan önkritikus futballista számára az egész szezonon át tartó lábadozás. Nem a csapattársairól sztorizgat, hanem más sportágak nagyjait méltatja, hiszen mindegyiktől tanult valamit.

Egy hozzá hasonló világsztárról általában mindent tudnak az elszánt szurkolók. Gyerekkori kutyájának nevétől kezdve kedvenc pizzafeltétjén át a pontos cipőméretéig mindent megtudhatunk róla. Csak egy dolgot nem: hogy ki is ő valójában. Ezt a könyvet Alex azért írta, mert szeretné, ha megismernénk az embert is az ünnepelt világsztár mögött. És mert úgy érzi, rengeteg dolgot tanult a futballnak szentelt szűk négy évtizedben, és ezeket szeretné megosztani mindenkivel. Ha nem hangzana túl fellengzősen, azt mondanám, filozofikus magasságba emelkedve néz vissza a tökéletesség hajszolására, a megvetendő műesésekre és a sérült labdarúgó rettenetes magányára. Nem a pulpitusról tanít, csak elmeséli, hogy ő hogyan élte meg mindezt. Nem oktat ki, mert nem ragaszkodik a maga igazához, csak elmondja, hogy szerinte mi a helyzet. Nem állít pellengérre senkit, nem gyalázkodik, ehelyett azokat magasztalja, akik nagy hatással voltak rá pályafutása során. És mindezt végigkísérik a kulcsszavakban megjelenített értékek.

Olaszországban már a sokadik utánnyomásnál tart a Játsszunk még!. Ami nemcsak azt bizonyítja, hogy Del Pierót óriási tisztelet övezi országszerte, hanem azt is, hogy egy olyan játékos is képes mindenkihez szóló, figyelemre méltó könyvet írni, akiről ugyan mindenki tudja, hogy a pályán zseni, de a pályán kívüli életét sem botrányok, sem hangzatos nyilatkozatok, sem összetört autók nem színesítik. Sosem volt harsány ember. Nyilvános szereplésein is érződött, hogy inkább kötelességnek tekinti őket. A néző keveset tudott róla, és valószínűleg nem sokan számítottak rá, hogy könyvet fog írni. A Játsszunk még! élvezetéhez még csak Juventus-szurkolónak sem kell lennünk. Sőt némi túlzással azt mondhatnánk, hogy még csak a futballt sem kell feltétlenül figyelemmel követnünk ahhoz, hogy a benne foglaltakat megszívleljük. Mindenki számára érdekes lehet.

Annyiban feltétlenül tündérmesével van dolgunk, hogy a San Vendemianóban sötétedésig focizó kissrác álmai nemcsak beteljesültek, de bőven túl is szárnyalta őket a valóság. Eközben a filozófus azon tépelődik, milyen megfoghatatlan dolog a tehetség, és hogy milyen kötelezettségekkel jár. Az első sztárfizetéséből vásárolt kétüléses Mercedes haszontalanságára – drámai módon – az döbbenti rá, hogy hazamegy a szüleihez, akik végigdolgozták az életüket egy Fiat Unóért. Aztán következik a thriller: amikor az öltözőben odalép hozzá az a Montero, akinek a lépteitől a háromszáz spártai is vigyázzba vágná magát, és rákezdi, hogy „Ide figyelj, barátocskám…”.

Mint az már a fentiekből is kiderülhetett, Del Pierót a szó kortárs értelmében nem nevezhetjük sztársportolónak. Soha nem fejelte le egyetlen edzőjét sem, nem bukkant fel mellette hétről hétre másik hollywoodi bombázó, és általában véve is elég keveset foglalkoznak vele a bulvárlapok. Nincs is mire figyelni: az 1998-ban megismert Sonia Amorusót 2005-ben feleségül vette, és ma három gyermeket nevelnek. Remek kapcsolatot ápol a római legendával, Francesco Tottival – még Totti tévéműsorában is fel szokott lépni –, de a két klasszis esküvője például sokat elmond arról, mennyire különböznek egymástól. Totti esküvőjét közvetítette a tévé, sztárok egész serege volt jelen, a lagzi napokon át ellátta hírekkel az összes bulvárújságot. Időben közel esett hozzá Del Piero esküvője, amely viszont a nyilvánosság kizárásával, csak a család és a szűk baráti kör részvételével zajlott. Ha nem mantrázták volna értéktelenné, azt is mondhatnánk róla: dúsgazdag, jóképű klasszis, aki megmaradt szerény, alázatos sportolónak.

Mert megmaradt sportolónak is. Alex nem vonult vissza. Némi huzavona után az ausztrál Sydney FC játékosa lett. Azért nem a Liverpoolé, mert nem akarta megbántani a Juve-szurkolókat azzal, hogy a Heysel-tragédiát előidéző klub játékosa lesz. (Az 1985-ös BEK-döntőn Brüsszelben harminckilenc Juve-szurkoló vesztette életét, amikor az angol huligánok rátámadtak az oldallelátón ülő olasz drukkerekre.) Nem levezetni érkező sztár volt, hanem saját magát, új szerepkörét és mindenekfelett a játékot véresen komolyan vevő profi. Tizenhárom gólt szerzett, házi gólkirály lett, az év csapatába választották, ő szerezte az ausztrál bajnokságban az év gólját. Kétéves szerződését máris meghosszabbította egy évvel. Vagyis: játszik még!

Egy olyan ember könyve, aki két évtized alatt átélt mindent, amit a topfutballban át lehet élni, már önmagában is érdekes. Ráadásul Alessandro Del Piero – mint minden mást az életben – a könyvírást is csak őszintén, okkal és céllal, teljes szívből tudja csinálni. Tudja ő is, hogy játékáról és a pályafutásáról már mindent elmondtak helyette. Úgy érezte, eljött az ideje, hogy most ő is elmondja, hogyan látja azokat a fontos értékeket, amelyek mentén haladva olyan emberré vált, akitől érdemes tanulni. A neve ugyan összeforrt a világ egyik legnagyobb futballklubjával, mégsem egy Juventus-legenda önéletrajzát akarta megírni – pedig lesz majd ilyen is, ebben biztosak lehetünk –, hanem azt szerette volna elmesélni, hogyan marad ember egy falusi villanyszerelő fia akkor is, ha hirtelen rászakad minden, amiről gyerekkorában álmodott.

Einstein állítólag elfogadhatóan hegedült, Shakespeare pedig verhetetlen volt backgammonban, de a világhírt nem ezek hozták meg nekik. Del Piero maga is művész. Ennek a könyvnek, az olvasó kezében lévő műfaji kitekintésnek a megírása feltehetően sokkal nehezebb feladat volt, mint néhány védő elfektetése – de olyan igényességgel készült, hogy nem fog csalódást okozni senkinek.

„
Alessandro Del Pierónak
hívnak, és futballozom.
Minden, amiről
gyerekkoromban
álmodoztam,
megvalósult.
”

I.
fejezet

Mi leszek, ha nagy leszek?

Talán minden ezzel a kérdéssel kezdődött, még az általános iskolában. Szívem szerint azt írtam volna, hogy „focista” leszek – de nem tűnt helyénvalónak a válasz. Mégis, mit gondolt volna erről a tanárnő? A futball nem is igazi munka, csupán egy játék. Az igazi mesterség olyan, mint amit a papám csinál: ő villanyszerelő, aki éjjel-nappal rendelkezésre áll. „Rendelkezésre állás”: ezekkel a szavakkal a fejemben nőttem fel. Előfordult, hogy az éjszaka kellős közepén megszólalt a telefon. Apám sietve felöltözött, és elindult valamelyik villanyoszlophoz, ahol már várták a munkatársai. Elképzeltem aput, ahogy a viharban felmászik az oszlopra – miközben én otthon, az ágyamban fekve hallgatom, ahogy az eső veri az ablakot egy afféle tipikus nyári zivatarban, amikor szinte leszakad az ég –, míg végül a környék ismét fényárba borul. Az én hősöm! A villanyszerelés valóban fontos szakma.

Így hát azt írtam a fogalmazásba, hogy az szeretnék lenni, ami a papám. Illetve még azt, hogy szakács, esetleg kamionsofőr. Szakács, mert rettenetesen szerettem és ma is rettenetesen szeretek enni. Kamionsofőr pedig azért, mert ez a szakma az utazásról szól, sok élmény éri az embert, ráadásul a kamionok lenyűgözőek.

Az életben aztán azt csináltam, amit a dolgozatomban le szerettem volna írni, de aminek a leírásához túl szemérmes és bátortalan voltam. A lelkem mélyén ott lapult a vágy egy olyan szakma iránt, amely nagyon különbözött a fent említettektől. Hosszú utat tettem meg. A sport megtanított rá, hogy legyek mértéktartó, hogy kerüljem a túlzásokat – még akkor is, ha nagy a kísértés. Remélem, hogy – apámhoz hasonlóan – én is gyújtottam némi fényt.

Minden otthon kezdődött. Tökéletes délutánok voltak. Nyáron, az ebédet követően elkezdődött a foci, és sötétedésig tartott. Lassan eltűnt körülöttünk minden. Az árny felfalta a házakat, a rétet, az udvar melletti szőlőtőkéket. Apám kiakasztott négy lámpát, hogy ne kelljen sötétben játszanunk. Ez volt az én stadionom, az én Bajnokok Ligája-sorozatom.

A többiek lassan elindultak hazafelé. Némelyikük intett, és távozott. Volt, aki csak ennyit mondott: „Vár a mamám.” Akadt, aki egy szót sem szólt, csak megfordult és elindult. Tehát egyre kevesebben maradtunk. Hét, öt, három gyerek. A végén – fáradtan és kimerülten – már csak ketten hallgattuk a békák brekegését. A sötétség miatt semmit nem lehetett látni. Egyetlen világos, gömbölyű, állandóan mozgásban lévő dolog kivételével: ez volt a labda.

A legvégsőkig kitartó, talpon maradt társammal folytattuk tovább, cselpárbajokat vívtunk, kapura lőttünk, vagy hihetetlen meccseket játszottunk kapus nélkül, egy az egy ellen, mígnem leszállt az éj, és neki is haza kellett mennie. Egyedül maradtam a labdával. A tökéletes társsal. És tovább fociztam, immár egy láthatatlan ellenféllel szemben. Ilyen volt a gyerekkorom: csak a labdarúgás körül forogtak a gondolataim. De nem akartam egyedül játszani. Igazi játékossá, igazi bajnokká akartam válni. Bajnoki címeket és világbajnokságot akartam nyerni. Híres akartam lenni. Azt akartam, hogy az emberek szeressenek. Be akartam bizonyítani, hogy a legkisebb is lehet a legjobb.

Alessandro Del Pierónak hívnak, és futballozom. Minden, amiről gyerekkoromban álmodoztam, megvalósult. Szerencsés ember vagyok, boldog és kiváltságos, mert a szenvedélyem lett az életem és a hivatásom – nem hiszem, hogy egy férfi kívánhat magának ennél jobb sorsot. Három gyermekem van. Amikor a jövőjükre gondolok, elsősorban azt kívánom nekik, hogy – hozzám hasonlóan – a szenvedélyük váljon az életükké. És hogy egy nap majd úgy emlékezzenek rám, ahogyan én emlékszem a saját apámra: hogy jó apjuk legyek, ahogyan az én apám is az volt nekem. Bárcsak többször elmondhattam volna neki, mennyire szerettem. Mert sajnos túl ritkán mondtam. Persze, hasonlítottunk egymásra, szavak nélkül is értettük a másikat. Bárcsak ismerhette volna az unokáit…

Csatárként az a feladatom, hogy gólt lőjek, nem az, hogy könyvet írjak – ez tehát különleges feladat számomra. Nem vagyok guru, filozófus meg pláne nem, viszont sok mindent megéltem, és szeretném megosztani a tapasztalataimat. A sport komoly lecke, állandó értékmérő. Aki nem így gondolja, az nem igazi sportember. Könyvem egyfajta napló akar lenni, amely tíz, általam megtanult dologról szól. A tízes az én számom. Tíz alapvető gondolatról lesz szó, amelyek mindig is vezéreltek engem, és nem csupán a pályán. Az nyilvánvaló, hogy nem valamiféle emlékiratot írtam, és nem is önéletrajzot: ilyesmit csak a karrierje végeztével ír az ember, attól pedig még messze érzem magam. Ez a könyv én vagyok. Az emberek sok mindent tudnak rólam, de csak kevesen ismernek igazán.

Nem szeretném, ha úgy tűnne, mintha prédikálnék. Viszont elvhű vagyok, és magaménak vallok bizonyos értékeket. Hogy melyek ezek? A csapatszellem, a küzdeni tudás. Fontosnak tartom a stílust, amely sokkal jobban kötődik a tanulás folyamatához, mint a szimpla tehetség. Szeretem a becsületességet és az áldozatkészséget. Szeretem a szenvedélyt, amely az utolsó csepp energiát is kiszívja az emberből a vágyott cél elérése érdekében. Szeretem a barátságot. Az együttérzést. A választásra való képességet. Én is éppen most hoztam meg a döntést egy új irányról, a döntést pályafutásom utolsó, a Juventusban töltött húsz esztendőt követő fejezetéről. Nem volt könnyű, de szükséges lépés volt.

Szeretek győzni. Néha nem is tudom, hogy a győzni akarás vagy a vereségtől való félelem az erősebb bennem. A megszállottságig szeretem a fejlődést. Egy hozzám hasonló embernek nincs más választása. Boldoggá tesz a csendes megfigyelés, a megértés. Kíváncsi ember vagyok, a kíváncsiság mindig sokat segített nekem. Hálás vagyok a tehetségemért, amely gyerekkorom óta bennem él, mégsem tudok róla sokat. A labdaérzék összességében a mai napig óriási talány számomra: a sors hatalmas, meg nem érdemelt adománya. Gyerekként egész estéket töltöttem a szivacsból készült labdámmal, azt játszva, hogy a széklábak alkotják a kaput – de a sok játék önmagában nem ért volna sokat. Tehetséges voltam, ami ugyan rémisztő, de egyúttal hálássá is tett.

Az évek során arra törekedtem, hogy a lehető legjobb focista, illetve a lehető legjobb ember váljék belőlem. Esetenként sikeres volt ez a törekvés, máskor nem, de a lényeg, hogy ezt akartam elérni. Sokak imádatát kivívtam. A stadionon belüli világ olyan nekem, mint az otthonom. Megéltem nehéz pillanatokat, megismertem a fizikai fájdalmat és a lelki megpróbáltatásokat, de a másoktól érkező szeretetnek, a szenvedélyemnek, az akaratnak és az önbecsülésnek hála mindig ki tudtam jönni ezekből a helyzetekből. Nem hiszem, hogy van szebb dolog annál, mint amikor az ember kisétál a zöld gyepre. Illetve talán mégis van valami: amikor a gyerekeimmel heverek a fűben, és elveszve az emlékeimben úgy bámulom az eget, mint egy kisfiú.

Szerény és öntudatos családban nőttem fel. Gino, az apám – a mágikus villanyszerelő. Bruna, az anyám – aki vigyázott ránk, vezette a háztartást, és ellátta az egyéb otthoni teendőket. Stefano, a bátyám – aki kilenc évvel idősebb nálam, és nagyon fontos a számomra. Mindig igazodási pont volt az életemben, bizonyos szempontból ő a példaképem. Kiegészítjük egymást. Sonia – aki fantasztikus nő, csodálatos feleség és anya. Remélem, hogy a gyerekeink is magukévá teszik azokat az alapvető értékeket, amelyek mentén mi magunk is felnőttünk. Csak az apám hiányzik a tökéletes boldogsághoz. Minden egyes nap gondolok rá, és egyszer talán eljön az a pillanat, amikor meg tudom siratni. Mert eddig még nem sikerült. A fájdalom – akárcsak a tehetség – igazi talány.

Térjünk vissza a már említett focipályához. Lassan leszállt az este. A barátom éppen elköszönt, várta őt a mamája, talán aggódott is érte. Holott ezen a környéken, Saccon di San Vendemiano földjén mindenki ismert mindenkit, nem leselkedett ránk semmilyen veszély. Apám motorra pattant, hogy hozzon nekünk pizzát, megspórolva így az éttermi borravalót és az üdítők árát – arról nem is beszélve, hogy milyen remek dolog otthon enni, amikor együtt van az egész család. Nemsokára nekem is mennem kell, lassan véget ér a nap. De azért szeretném még egy kicsit kiélvezni: leheveredem a fűbe, nézem az eget, és magamhoz ölelem a labdát. Ő az életem.

„
A tehetséggel együtt élni
olyan, mintha
egy rettenetesen
igényes társsal élnél együtt:
sokat segít neked,
de folyamatosan kér.
”

II.
fejezet

A tehetség

Nem tudnám megmondani, hogy Alessandro mikor vált Del Pieróvá. Úgy gondolom, hogy részben már születésekor. Azt hiszem, mindenkiben benne rejlik a lehetőség, hogy kiforrja magát, de ehhez sok munka és szerencse is kell. Hiszen ha mindez automatikusan működne, akkor kizárólag beérkezett emberek élnének a Földön – de sajnos nincs így.

A tehetség nagy titok. Mélyen megbújik bennünk anélkül, hogy igazán ismernénk. Ha visszagondolok a gyerekkoromra, emlékszem rá, hogy mindig sok gólt szereztem – viszont nem ezt tartom a legmeghatározóbbnak. A házunk garázsában kezdtem el gyakorolni egy teniszlabdával. A célom az volt, hogy minél többször eltaláljam a villanykapcsolót. Apám kiállt a garázsból a krémsárga színű Fiat 127-esünkkel, hogy több helyem legyen. Így teltek a napjaim: én, a teniszlabda és a villanykapcsoló. Ez talán már a tehetségem trenírozása volt, talán megpróbáltam előhívni magamból – de az is lehet, hogy nem, mert a tehetséget talán nem is lehet trenírozni. Az továbbra is megfoghatatlan, érinthetetlen titok marad. Nem szabad piszkálni, hagyni kell, hogy magától érvényesüljön.

A házunkban a garázs és a nappali mellett volt egy nagyszoba is, amelyet egy válaszfal lebontásával alakítottunk ki: a végeredmény egészen furcsa hatást keltett. Ebben a szobában – egy-egy sarokban – két kanapé állt, középen egy szőnyeg és egy asztal. A székek vásárlásakor fontos szempont volt, hogy mindig eggyel több legyen a kelleténél. A fölösleges széket be lehet tenni a sarokba, jól jön majd valamikor – mondjuk, ha látogatóba érkezik egy rokon vagy egy barát. A mi pótszékünk a hosszabbik kanapé túlsó oldalán állt. Itt játszottam a szivacslabdával és a kapuhoz kísértetiesen hasonlító székkel. A széklábak között nagyjából 40 centiméter hosszú és 20 centiméter magas terület maradt üresen. Képzeletbeli stadionom kapujának tehát volt alsó és felső kapufája is.

A játék a következőképpen zajlott. A szőnyeg különböző mintái határozták meg a pozíciómat: kezdetben a legkönnyebb helyről próbálkoztam, ahonnan egyszerűen be tudtam rúgni a kapuba – vagyis a széklábak közé – a labdát. A szőnyeg és a szék között azonban ott állt a másik dívány, amely felett át kellett ívelnem a labdát, ha gólt akartam rúgni. Tulajdonképpen ez volt életemben az első alkalom, hogy kifejezetten a szabadrúgást gyakoroltam egy előttem álló akadályt felhasználva: mivel a szoba jobb oldalán már nem volt elég hely a széknek, mindig bal lábbal vagy jobb külsővel kellett ellőnöm a labdát. Sosem voltam ballábas, ezért az efféle gyakorlás rengeteget segített. Ha sikerült gólt rúgnom, a labdát arrébb vittem a szőnyeg egy másik, még messzebb és még inkább szélre eső mintájára. A könnyebbtől haladtam a nehezebb felé, belekóstolva egy valódi focimeccs ízébe.

A tehetség titokzatos dolog – kutatásához türelem és hit kell. Mint amikor a belvárosban konokul parkolóhelyet keresel az autóddal: annyira hiszel benne, hogy találsz egyet, míg végül valóban rálelsz. Apám alig várta, hogy egy kis időre egyedül lehessen, és ebéd után leheveredjen a kanapéra. El lehet képzelni, mennyire örült, hogy mindig ott lebzselt egy kölyök, aki fel-le rohangált a szobában, és egy szivacslabdát rugdosott a széknek, miközben rádióközvetítést adott saját meccséről. Így apám végül a garázsban alakított ki nekem egy helyet, ahol a szivacsot lecserélhettem egy keményebb, a technikám fejlesztésére mindenképpen alkalmasabb teniszlabdára. A házban természetesen tiltott volt a teniszlabda, hiszen könnyen összetörhettem volna vele valamit, a rendes focilabda pedig szóba sem jöhetett. A teniszlabda azonban tökéletes választásnak bizonyult: ha megtanulod, hogy szűk helyen hogyan tudsz eltalálni apró dolgokat, könnyebben sikerül majd nagyobb helyen egy igazi labdával. És valóban így is történt.

Gyerekkoromban megőrültem a gömbölyű, labdaszerű dolgokért. Szerettem a kosárlabdát is, ezért apám egy Dixan mosópor dobozából készített nekem egy kosárlabdagyűrűt. Ha a Fiat 127-essel kiállt a garázsból, akkor elég helyem volt, hogy ne csak focipályám, hanem egyenesen egy kisebb udvarom is legyen. Így lehetőségem volt kosarazni is, később pedig már azt próbálgattam, hogy fejjel be tudok-e találni a kosárba.

Vajon ez már Del Piero tehetségének megnyilvánulása volt, vagy csupán egy Alessandro nevű kisfiú játszadozása? Erre a kérdésre nem tudok válaszolni, de visszatekintve a történtekre azt mondhatom, hogy az életem nem is alakulhatott volna másként. Minden meg volt írva előre. De ezt akartam én? Ebben hittem? Mennyi mindent kellett megtennem érte? Hányszor kellett betalálnom a széklábak közé?

Mert ezer és ezer focistát ismertem, de csak keveseknek sikerült befutniuk. Miért alakult így? Talán nem én voltam a leggyorsabb, talán nem én voltam a legtechnikásabb, talán nem én voltam a legintelligensebb, és fizikálisan sem én voltam a legerősebb – ugyanakkor az említett tulajdonságok mindegyikéből jutott nekem. Felállhattam egy képzeletbeli dobogóra, csak azt nem tudom, hogy melyik fokára. A képességeimet így tudnám összegezni, és ezeket a képességeket – a maguk módján – nevezhetjük a tehetség megnyilvánulásainak is.

Azt mondják, hogy az igazi bajnokot két dolog jellemzi: a zsenialitás és a fegyelmezetlenség. Nos, én önmagamat fegyelmezett embernek tartom, a sport és a profi lét ugyanis fegyelemre nevelt. Viszont az is igaz, hogy lőttem néhány zseniális gólt – tehát a zsenialitásból is kell hogy legyen bennem valamennyi.

Az biztos, hogy a tehetség önmagában nem elég. Amikor a padovai utánpótlásban játszottam, mindenki ámulattal beszélt egy Velence környéki szigetről érkezett fiúról. Valósággal szerelmesek voltak belé. Óriási lehetőségek rejlettek benne, ehhez kétség sem férhetett. A srácot azonban folyamatosan honvágy gyötörte. Két napot edzett, a harmadik napon otthon maradt. Az ő számára az volt a kérdés, hogy hogyan tölthetett távol akár csak két napot is attól a gyönyörű vidéktől. Egy focistának kényes egyensúlyt kell megteremtenie. Én tizenhárom évesen kerültem el otthonról Padovába, de sosem éreztem honvágyat: fejben már korábban megkezdtem az utazást. És ha nem sikerült volna a focistakarrier, akkor tényleg kamionsofőr lettem volna. Mindig arról álmodoztam, hogy úton vagyok, új élményeket szerzek, hiszen állandóan hajtott a kíváncsiság. A tehetség részét képezi a személyiség ereje, és ugyanígy részét képezi esetleges gyengesége is.

A hideg és a korai sötétedés miatt több telet fociztam végig a nappaliban és a garázsban. Egyfolytában játszottam, ami azért nagy szó, mert gyakran maradtam otthon egyedül, én pedig eléggé félős voltam. Az első igazi focicsapatom Saccon di San Vendemiano általános iskolájának csapata volt. Jól emlékszem az első tornánkra: hat plusz egyben játszottunk, és büntetőkkel elvesztettük a döntőt egy nálunk idősebb gárda ellen. Nyolcéves voltam. Igazán jó kis csapatot alkottunk. Sárga-kék mezünk volt. Valahol még most is őrzök egy fényképet arról a döntőről. A saját büntetőmet belőttem, de ez sem volt elég. Saccon a környék legkisebb települése, mindössze ötszáz lélek lakja, San Vendemiano összlakossága pedig hétezer fő. Csak egy általános iskola volt a településen, a testnevelésórákat pedig – tornaterem híján – a szabadban tartották. Középiskolába San Vendemianóba kellett átjárni. Középiskolai, egyébként piros-fehér mezes csapatunkban – ahol társaim voltak örök barátaim, későbbi esküvői tanúim, Pierpaolo és Nelso – hatalmas öröm volt játszani.

A második tanítási napomon biciklizés közben ütköztem egy autóval, és a sérüléseim miatt gyakorlatilag egy évig nem játszhattam – az óvatoskodó orvos eltiltott a futballtól. Így hát jó néhány hónapra visszatértem a szivacs- és a tenisz-
labdához, míg végül újra elkezdhettem focizni. Erős csapatunk volt, gyakran győztünk. Én magam középcsatárként szerepeltem. Tizenkét éves koromban apámék elvittek a Torinóhoz próbajátékra – de aztán úgy döntöttek, hogy mégsem lenne megfelelő hely számomra, mert Torino nagyon messze volt tőlünk, ráadásul még el kellett végeznem a középiskolát. Ebben az időben a szüleim számára nem kis nehézséget okozott a tőlünk mindössze 80 kilométerre lévő Padova elérése is – képzeljük el ugyanezt Piemonte esetében. Egy évvel később azonban, miután kijártam a harmadik osztályt, már elmehettem Padovába. És kezdődhetett a kaland…

Második padovai évem alatt jöttem rá, hogy sokra vihetem. Ugyanis mindig gólt lőttem. Egy évvel ez után a felfedezés után végre pályára léphettem egy igazi stadionban, a padovai Silvio Appianiban, ahol a Milan korosztályos csapata ellen játszottunk: háromezer néző előtt az én góljaimmal nyertünk 2-0-ra. Ekkor, a stadionban állva azt gondoltam: „Ez valami csodálatos!” Ez volt az a pillanat, amikor először megérezhettem a labdarúgás valódi ízét.

A tehetség fejlődik, egyre jobb lesz, ellenállhatatlanná válik, és sosem öregszik meg. Maradona nem veszíti el a tehetségét: akár nyolcvanévesen is becsavarja a szabadrúgást a felső sarokba. Csak a test öregszik, a tehetség soha. A tehetséget a könnyed mozdulat, a felszabadult tudat jellemzi. Egy jól sikerült lövés a lövőt lepi meg a legjobban. A tehetség ösztönből fakad, a tehetség irracionális. Egy gólt érő mozdulatot nem lehet előre megtervezni, mert az a mozdulat abban a pillanatban születik meg benned. Ha mutatnának nekem egy fényképet arról, amint éppen elvégzek egy szabadrúgást, pontosan meg tudnám mondani, hogy hova érkezik a labda – mint egy szörfös, aki több hullám közül kiválasztja azt az egyet, amely tökéletes a számára.

Néha megkérdeznek bizonyos góljaimról: azt szeretnék tudni, hogy miért éppen azt a megoldást választottam. Példaként a Fiorentina elleni, sok évvel ezelőtti találatomat említeném, mert azt elég gyakran ismétlik azóta is. A válaszom az, hogy fogalmam sincs. Amikor ellövi az ember a labdát, nem tudja, miért pont úgy lövi el – egy belső késztetés egyszerűen erre ösztönzi. Ennek ellenére kutatni kell a titkot, még akkor is, ha erre a titokra nincs ésszerű magyarázat. Amikor az apám halála után először megnéztem a tévében a Bari ellen szerzett találatomat – amelyet követően kiordítottam magamból a fájdalmamat –, teljesen meglepődtem: úgy emlékeztem, hogy egy hagyományos biciklicsellel kerültem helyzetbe. Pedig nem: egészen más, megmagyarázhatatlan mozdulatsor volt. A tehetség: végzet. Hiába vagy kreatív a kapu előtt, hiába van több mint háromszáz gólod, nem ezek miatt lősz majd újabbakat. Nem tudod megmondani, hogy miért pont azt a megoldást választod, amely sikerre visz, mint ahogy azt sem tudod, hogy más esetben ugyanaz a megoldás miért nem lesz sikeres. Egyszerűen csak így van. Néha a hiba is olyan, mint a tehetség: titokzatos.

Bár a tehetség természetesen magában hordozza a szépséget, egy gól esztétikuma nem minden: a lényeg maga a gól, legyen az akár csúf, akár szép. A tehetséggel együtt élni olyan, mintha egy rettenetesen igényes társsal élnél együtt: sokat segít neked, de folyamatosan kér. Ha van benned tehetség, azt mindig meg kell mutatnod. Mindig. Ha a maximumot nyújtod, legközelebb már elvárják tőled, hogy még ennél is többet nyújts – és te leszel az első, aki ugyanezt megköveteled saját magadtól. Szembesülsz az elvárás okozta kettősséggel: az életben arra ítéltettél, hogy mindig „a felső sarokba csavard a labdát”, és az ítélettel együtt járó teher egyúttal kellemes és izgalmas is. Olyan játszma ez, ahol a rád nehezedő nyomás segít megismerni önmagadat, a személyiségedet.

Vallom a meditáció, a nyugodt töprengés erejét, a mentális felkészültség fontosságát. Megélem a hitet. Mindenkinek megvan a maga saját istene, akit jó, ha fél, mert ezt mindegyik isten megérdemli – legyen akár a hagyományos istenhit által tisztelt felsőbbrendű hatalom, vagy akár az általam követett Kronosz, aki végül mindenkinek a végzete lesz.

A sport a tetteinket és a gondolatainkat is megedzi. Olvastam valahol egy amerikai kísérletről, amelynek során egy kollégiumban két csoport a kosárra dobást gyakorolta. Pontosabban csak az egyik csoport gyakorolta a dobást, kizárólag a technikára figyelve. A másik csoport mindössze mentális felkészülésen esett át. A százalékos eredmények alapján mindkettőnél ugyanolyan fejlődést tapasztaltak. Ez is csak azt bizonyítja, hogy a sportban a mentális erő legalább olyan fontos, mint a jól célzó kéz vagy láb.

Úgy gondolom, a pályán kívül is kreatív ember vagyok, de majd az idő eldönti, hogy ezt a kreativitást a mindennapokban tudom-e kamatoztatni. A tehetség vagy megvan valakiben, vagy nincs, de a tudás igenis csiszolható. Ha Maradona más hozzáállással készül a meccsekre, akkor akár három világbajnokságot is nyerhetett volna? Talán. És Leo Messi jobb lesz majd, mint Maradona? Elképzelhető. És az állandó kérdés: Pelé vagy Maradona? Vannak kérdések, amelyekre nem adható igazi válasz, csupán arra hívják fel a figyelmet, hogy léteznek olyan, isteni tehetséggel megáldott sportolók, akiket össze lehet hasonlítani. Ellesni mástól egy mozdulatsort, egy trükköt: ez szintén a tehetség része. Lehet, hogy az, aki tanít téged, nem pont a legügyesebb vagy a legtehetségesebb, de van egy olyan képessége, ami belőled hiányzik, vagy legalábbis még nem mutatkozott meg. Mindig sokra becsültem azokat az embereket, akik többet tudnak nálam – miközben abban reménykedtem, hogy egyszer elérek az ő szintjükre, esetleg túl is szárnyalom őket.