Andrea Weaver

Bensô kastély

© ENZÍR KIADÓ

© ANDREA WEAVER 2010

ELEKTROMOS KÖNYVKIADÁS 2013

RÉSZLETEK A KÖNYVBŐL

www.andreaweaver.hu

Szerkesztő: Galambos Attila

Kiadja az ENZÍR KIADÓ

Felelős kiadó: Takács Andrea

ISBN 978-963-88831-4-8

A Chevon-kastély a Selon folyó dombjai között áll már évszázadok óta.

A világ csodálatos pontja ez. Titokzatos, sokat élt, ezertornyú csoda, melyet smaragdszínű francia park ölel körül. Hajdan gótikus várnak épült, majd gazdái a neoromantika sugallatára átépítették. Kecses, hófehér szárnyait kinyújtva, a Délvidék napsütését visszaverve, pazar ragyogással őrködik az öreg folyó lankás dombjai felett. Van benne valami figyelő, valami mindentudó. Titkokat tud, melyeket sosem fog elmondani, fényeket rejt magában, melyeket még sosem látott senki.

A Chevonok ősidők óta lakták. Sosem adták ki a kezükből. Nem vesztették el, és nem kótyavetyélték el. Csupán élték. Kitartóan és elszántan. Elszántságukban, jóban voltak érte királyaikkal és nemegyszer királynőikkel is, s hozzá bensőséges módon. Így a kastély rejtélyes históriája nem csupán falai között, hanem az ország történelmébe beleivódva zajlott.

Az ősi családok történetében valahol mindig megbújik egy átok. Valami sötét, háttérben lappangó nehezítettség, mely viszályt szít a tagjaik között. Hogy miért? Nem tudja senki. Talán, mert túl régen vannak jelen a Földön, és egy sajátos láncreakcióban, magukban hordják az évszázadok tapasztalatainak pecsétjét. És valahol, ebben a hosszúra nyúlt láncban törvényszerűen kell, legyen valaki, aki hibát követ el. A hiba olyan ebben a megszokott rendben, mint egy robbanás. Felszakítja a magától értetődöttség fátylát. A szakadás pedig már soha el nem tüntethető. Generációk hordozzák magukkal a terhét a kiismerhetetlen jövő felé haladva.

A Chevonok krónikájában jövendölés szól egy asszonyról, aki majd az angyalok hangján szól, aki átlátszó szívvel él, aki tud bánni a megkeményedő fénnyel

… és aki feloldhatja végül a nehéz átkot…

A Chevon-kastély a Selon dombjai között áll már évszázadok óta. A világ csodálatos pontja ez. Magasba nyúló angol őspark öleli körbe belső, gondozott francia parkját a Selonból duzzasztott tavával együtt, mely a kivételes építmény köré kanyarodik fél ívben. Tükrén tavirózsák nyílnak, vizében aranyhalak élnek. Apró kikötőjében motorcsónak himbálózik, mert a Selon nem messze innen éri el az óceánt, melynek semmivel össze nem keverhető szabadságillatát gyakran a Chevonig ragadja a nyugati szél.

Az ősi kastély falain némán és lassan kúszik az óriáslevelű borostyán, magával hordozva a nyitott ablakokon kihallgatott híreket.

Bizsergetően izgalmas a gondolat, hogy pár száz éve ugyanez az illat szállt a levegőben, ugyanígy suhogtatta a fák lombját a nyáresti szél, s ugyanígy nyitva voltak az ablakok, de ha bepillantottunk volna, könnyű brokátruhában suhanó asszonyokat láthattunk volna, dolgukat serényen végző, bóbitás cselédlányokat, és kardjukat diszkréten csörgető urakat, kiknek vállán a hatalmas birtok védelme pihent.

A Chevonok követik ősapáik példáját. Hogy tudatosan vagy akaratlanul, nehéz lenne bizonyítani. Mindenesetre pontosan tudják, hogy mit kell a fennmaradáshoz tenniük, most, hogy már nincs esélyük uralkodóházuk tagjait befolyásolni a nagyobb támogatottság érdekében. Túlélték az uralkodókat, a trónfosztásokat, a puccsokat és önjelölt kormányokat. A kor, melyben ma élnek – s mely nem értékeli a rangot, mint a korábbiak – rákényszerítette őket, hogy a jelenlegi hatalommal próbáljanak meg közös, s hozzá áldásos tevékenységet folytatni. E kor legnagyobb hatalma pedig a Média. Ezért talán nem is meglepő, hogy a Chevon-család minden tagja hírességnek számít. De nem akármilyen hírességek ők. Nem egyszerű sztárocskák, kiket a Vízöntő kor jellegzetes minősége szerint felkapott és elejt a figyelem, hanem igazi tehetség ég bennük. Ritka az, mikor egy család minden tagja különleges érték.

Persze, felmerülhet a kérdés, hogy valóban mindegyik az-e?

A kastély azonban hallgat. Nem pletykál, nem árulkodik, csak figyel. Menedékként, találkozási pontként, otthonként működik, attól függően, ki milyen céllal él benne.

Van a nyárban egy hónap, mikor élni kezd. Mikor szállodának kialakított, keleti szárnya csordultig megtelik vendégekkel, parkjában különös nyüzsgés kezdődik, széles színpadot ácsolnak (mint hajdan bitófát, legalábbis a hangja ugyanolyannak tűnik), a parkolókban nem lehet szabad helyet találni, és a levegőben izgalom vibrál. Már kilencedik esztendeje megy ez így, és a forgalom minden nyáron egyre nagyobb méreteket ölt. Egyre több vendég érkezik, egyre szélesebb színpadot ácsolnak, és minden évben nagyobb parkolót építenek.

A Chevon újabb fénykorát éli.

Különös család a Chevonoké. Összetartó, kemény és hallgatag. Nehéz a barátaikká válni, és még nehezebb a családtagjaikká. Finomak, elegánsak, hűvösek. Mégis a nyár egy hónapjában beengedik az otthonukba a már befutott, és a még csak jövendő művészeket. Egy hónapra a Chevon kinyílik, és a lehetőségek fellegvárává változik. Igazi mesebeli kastéllyá azoknak, akiknek sikerül benne elérni céljaikat, és kísértetjárta kastéllyá azoknak, akiknek nem. A Chevonok felmérhetetlenül gazdag kapcsolatrendszere egyedülálló lehetőségeket kínál. Aki bejut a jövendő tehetségek közül a Chevon egy hónapig tartó rendezvénysorozatára, az nagy esélyekkel bízhat abban, hogy az ugyancsak jelenlévő mecénások, filmrendezők, producerek és médiacsászárok felfigyelnek rá. A kiemelkedők minden esetben elkelnek. Az elmúlt évtizedben a Chevonnak híre, sőt rangja lett. Eseménnyé s aztán intézménnyé vált. Rangot jelölt, fenséges kisugárzást, tehetséget és értéket.

Ebben az időszakban az ország minden pontjából kisebb népvándorlás veszi kezdetét a kastély felé. A magas médiarangú külföldi országokból is már éppen ide készülődnek a sztárcsináló szakemberek.

A Chevon mély lélegzetet vesz, mint egy kényes hölgy a nyári melegben, aki hűsítő legyezője mögül szemléli az eljövendő, előre kiszámíthatatlan eseményeket. A Selon némán suhan medrében az óceán felé. Egykedvűnek tűnik, pedig mindig figyel. Ezen a július eleji napon is éppen azt teszi.

Van valami megrázó abban, amikor az ember rájön arra, hogy fogalma sincs a családjáról. Ennél már csak az tud megrázóbb lenni, amikor ez az ember éppen egy pszichiáter. Nagy konklúzió ez: sok volt a meló, nem értem rá odafigyelni, és az ádáz kölkök felnőttek közben. Doktor Dormarr Silvan úgy vélte, hogy mindezt nagyfokú figyelmetlenségnek tekintheti a gyermekei részéről. Mármint, hogy nem figyelmeztették őt az idő megszállott rohanására. Persze, tudta: vétkes ő, de igyekezett úgy tenni, mintha erre a felismerésre alapvetően nem is lenne szüksége.

– Barátja van. Nagy ügy! – jegyezte meg a felesége, miközben akkurátusan elhelyezkedett a Chevon-kastély zöld szalonjának egyik mélyvágású foteljében.

A negyvenes asszony a délutáni nap aranyló napfénykötegében ült, mely az egyik csaknem plafonig érő franciaablakon csurgott be meggátolhatatlanul. A környező halványzöld falak élvezettel verték vissza a napsugarakat, melyek áttetsző fényt adtak az ólomkristály csillároknak, megvillantak az aranyban úszó képkereteken, visszaszikráztak a hófehér stukkókról, a halványzöld szegélyű padlóvázákról és törékeny bronzszobrokról, melyek a könnyed, hófehér, antik bútorzatot dekorálták. A kastélyban mindenhol elrejtett hangszórókból Mozart lágy, élettel teli zenéje hallatszott finoman, halkan emelve a hangulatot, és diszkréten csendesítve a Silvan házaspár beszélgetésébe éppen észrevétlenül beszivárgó feszültséget.

– Még gyerek! – állapította meg a doktor, jelentőségteljes nyomatékot adva a hangjának, hogy lám, képben van ő.

A kezében szorongatott alibi újságot, mellyel a nyugalmát készült biztosítani, hatékonyan megzörgette. Negyvenöt éves, sármos ember volt. Hajának vöröses szőkesége már egy-egy szállal őszbe hajlott a halántéka táján. Az egyenes tartású, sudár emberen azonban szemének különleges kéksége volt a legfeltűnőbb. Az óceánkék igazi mélységeivel rendelkezett ez a pillantás, melytől a páciensei méltán hihették, tulajdonosuk a lelkük mélyére lát. Kedves ember volt, segítőkész, és jó kolléga. Leginkább azonban jó szakember. Békés külseje mögött azonban szenvedélyes belső lakott.

A felesége felhúzta kozmetikusoktól edzett, vékony szemöldökét, és olyan arcot vágott, mint aki boldog, hogy végre eltalálta valaki gondolatait. Vékony szája felfelé görbült a kényszerű mosolytól, miközben cézárvörös hajtincseit a hátára söpörte a vállairól. Szépsége hajdani emlékeit még elevenen magán viselte, csupán az időközben felszedett kilói, és a szeme alatt gyülekező táskák tompítottak egy keveset a régi fényen.

– Na, éppen erről beszélek! Fogalmad sincs, mi zajlik körülötted vagy úgy 12 éve.

– Miért pont 12? – kérdezett vissza zavartan a doktor.

– Hidd el, sejtelmem sincs. De az tény, hogy pár éve volt néhány hónap, amikor nem voltam egészen biztos benne, hogy életben vagy, mert üveges szemekkel bámultad a képernyőt, és nem adtál több életjelet. Bár igaz, hogy ettél… – vont vállat az asszony, és a fénytől aranypettyes, sötét pillantását éppen értetlen arcot vágó férjére emelte.

– Azt hittem, ezt már megbeszéltük – morgott kissé rekedt hangon Dormarr, mint egy kutya, akit éppen rajtakaptak, hogy elcsente az asztalról a húsvéti sonkát.

Nem szívesen emlékezett arra az időszakra. Sem az a tény nem jutott szívesen az eszébe, hogy a felesége mindig is érzékenyen rátapintott a gyenge pontjaira, melyeket – véleménye szerint – megfelelő körültekintéssel, sőt szakmai tapasztalattal rejtegetett.

Rida Silvan, a sokat próbált hitves vállat vont, és legyintett egyet az őt körülölelő napfénysávban. Jól tudta, ismét azzal a fallal futott össze, amit a férje évekkel az előtt épített maga köré, s melyen „Az ajtót beépítettük!” és a „Hagyj fel minden reménnyel!” táblák fityegtek. Aztán ezt időnként lecserélte valaki a „Keress egy másik falat!” feliratra. Rida az iróniába döngölte minden reménytelenségét a házasságát és a falakat illetően.

– Sajnálom, Dorm, már nem lehet elvetetni a gyereket. 15 éves.

A doktor kissé elsápadt. Valóban azért vette el az asszonyt, mert az annak idején állapotos lett tőle a lányával.

– … de én sohasem kértem, hogy elvetesd – nyögte ki fáradtsággal a hangjában.

– Nem. Valóban nem – válaszolta Rida férje ultramarin pillantását elkapva. – De sokat gondoltál rá – azzal felállt, és elegáns, méregzöld ruhájában kisétált a szalonból.

A következő pillanatban, szinte melegváltásként gróf Gallen Chevon lendült be az éppen becsukódó ajtón. A magas, lovaglónadrágot és fehér inget viselő, sötét hajú, megrázóan jóképű férfi széles mosolyt küldött a szalonban magányosan újságját szorongató, kedves barát felé.

– Dorm! Gyere ki velem a parkba, elkészült a dühöngő, és az idei díszlet is megérkezett. Valami csodás. Ráadásul ihatnánk is valamit a lenti pavilonban, mert teljesen ki vagyok tikkadva!

– Kissé én is ki vagyok – válaszolta a doktor.

– Igen – szottyant bele egy fotelba a gróf. – Láttam Ridát elmenőben. Hát, nem volt valami bizalomgerjesztő a pillantása. Azért remélem, itt maradtok egész hónapban. Éppen eleget könyörögtem eddig, hogy itt töltsétek a szabadságotokat.

Gallen Chevon villogó, sötét szemében együttérző melegség fénylett. Világhírűen jó színész volt. Dormarrt mindig megrázta egy kicsit minden találkozásuk, amikor szembesült vele, hogy a filmvásznakon szereplő főhős, és újságok címoldalain feszítő világsztár az ő személyes barátja. Egy autóbalesetnél segített a fiatal Chevonnak életben maradni, míg nem érkezett nagyobb felszereltségű segítség a helyszínre. Az akkor együtt töltött két, keserves óra a sivatagi úton összekovácsolta őket.

– Rendben, grófom! Igyunk! Bár nekem nem tesz jót, ha iszom, mert megeleveníti életem kísérteteit.

Chevon grófja, veszélyesen közelítve a negyvenedik életévéhez, felkacagott.

– Na, kísértetben lesz részed ivás nélkül is, nyugodj meg! Különben milyen egy ótvaros, gyenge képességű kastély lenne ez, ha még egy nyamvadt kísértetünk sem lenne? Nem igaz? Sőt, alapvetően minden anyagi stabilitásunkat a kísértetekre helyeztük. Nem is hiszed, hogy milyen komolyan mondom ezt.

– Elképesztően megnyugtattál – bólintott a doktor mosolyogva, majd felállt, és kinyújtóztatta a tagjait.

Világoskék inget és fehér vászonnadrágot viselt. Az ablakhoz sétált.

– Ki lesz a rendezvény háziasszonya most, hogy a csodás Tiát ez a szörnyű baleset érte?

– Ne is mondd! – csóválta meg a fejét Gallen. – Egy hét, és kezdődnek az előadások, mi pedig itt állunk háziasszony nélkül. Mióta tegnap jött ez a szörnyű hír, Cassandra egyfolytában potenciális műsorvezetőket keres. De leginkább Tiát gyászolja, pedig még életben van. Szörnyű tragédia lenne egy ilyen tehetséget elveszíteni.

Dormarr Gallen felé fordult, és a gróf arisztokratikus profilját szemlélte. Az egyenes orrát, a szabályos, szépen ívelő száját, de még a füle is olyan finoman metszett, olyan mesterien megalkotott volt, hogy Dormarrt gyakran magát is meglepte a férfi szépsége.

– Miért nem Cassandra vezeti a műsort? Nála keresve sem találhatnátok jobbat. A feleséged gyönyörű és tehetséges. Ráadásul csodás hangja van.

– Jobb, ha ebbe családi szinten nem folyunk bele. Persze, lehet, hogy az utolsó megoldás mégis ez lesz. Pedig apám nem akarja. Olyan csökönyös lett az utóbbi időben – merengett el Gallen.

– Apád remek ember, csupán eljárt felette az idő. Lehet, hogy a szabályai merevnek tűnnek, de sok kellemetlenségtől megkímél benneteket velük. Megtartja a hitelességeteket, a minőségeteket, nem is beszélve a különlegességről, amit képviseltek.

– Mikor tőled hallom ezeket, mindig olyan jól hangzanak. Mikor tőled hallom, mindig olyan megfontoltnak, és okkal történőnek látom a döntéseit, nem pedig egy öregember akaratos, megkeseredett aggályoskodásának.

– Gallen! Apád okosabb mindegyikőnknél, ezt Te is tudod. Hatalmas agy az öreg. Amíg a hátad mögött áll, nem fogsz elveszni a média karmai között.

Gallen legyintett, ujján megforgatta a sárkánydíszítésű Chevon-pecsétgyűrűt.

– Dorm, a média pénz kérdése. Ha van pénzed, azt mond rólad, amit csak akarsz.

– Meglehet, de minek fizetni azért, amit ingyen is megtehetnek érted, nem igaz?

– Te tényleg azt hiszed, hogy ingyen bármit is megtesznek? Kedves doktor, a te lelkiismeretes világod fényévekre van ettől a világtól, amibe most egy hónapra belecsöppentél, csak figyelj! Itt nem tesznek meg mindent a betegért, sőt, azt szeretik, ha éri néha valami, ami fenntarthatja az érdeklődést.

Dormarr arca egy pillanatra elsötétedett.

– Miből gondolod, Gallen, hogy mindig, mindent megtettem a betegeimért?

A gróf végigmérte a földig érő ablak előtt álló orvost, és rávillantotta vakító mosolyát.

– Nem is tudom… olyan becsületes képed van – válaszolta nevetve.