Matthew E. Bunson

Ferenc pápa

küldetése

Út a tangótól

a Vatikánig

AKADÉMIAI KIADÓ, BUDAPEST

A magyar fordítás a Matthew E. Bunson: Pope Francis

(Our Sunday Visitor Publishing Division, Our Sunday Visitor Inc.,

Huntington, Indiana, 2013) kiadás nyomán készült.

Fordította: Kőrös László

A fordítást lektorálta: dr. Török Csaba

ISBN 978 963 05 9452 3

Termékkód: ET130035

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2013

© Matthew E. Bunson, 2013

Hungarian translation © Kőrös László, 2013

© Akadémiai Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,

a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint

a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Sisák Gábor

A szöveget gondozta: Doba Dóra

Termékmenedzser: Egri Róbert

Borítóterv és tipográfia: Hübner Teodóra (H&H Design)

Ferenc pápa

Jorge Mario Bergoglio néven

született 1936. december 17-én

Buenos Airesben, Argentínában

1958. március 11-én

belép a Jézus Társaságába

1969. december 13-én pappá szentelik

1992. május 20-én kinevezik

Auca címzetes püspökévé

és Buenos Aires segédpüspökévé,

június 27-én püspökké szentelik

1997. június 3.: Buenos Aires koadjutor érseke

1998. február 28.: Buenos Aires érseke

2001. február 21.:

II. János Pál pápa bíborossá kreálja

2013. március 13-én pápává választják

Ima Ferenc pápáért

Urunk, Istenünk, nagy örömmel mondunk

köszönetet Neked hű szolgádért, Ferenc pápáért.

Áldd meg Szentatyánkat bölcsességgel, buzgó lelkesedéssel,

valamint a kormányzás tehetségének adományával,

hogy békében és egységben irányítsa Egyházadat.

Add, hogy alázatossága, egyszerűsége

és szeretete arra ihlesse megváltott népedet,

hogy megosszák Jézus Krisztus Örömhírét,

amely világosság a szegények,

a peremre szorultak és az egész világ számára.

Ámen.

Böjte Csaba előszava

a magyar kiadáshoz

Ferenc pápa szárnyai…

Sok csalódott, megtört, pesszimista ember él jelenleg e világon. Azoknak, akik nem látnak kiutat a fojtogató válságokból, sőt igazából minden egyes embernek hatalmas bátorítást, lendületet adhat Egyházunk nemrég megválasztott legfőbb elöljárója, Ferenc pápa. Számomra ő egyértelműen a reménység pápája, a holnapba vezető út embere.

Argentínából nagy alázattal jött közénk, és mindannyiunknak két szép szárnyat hozott ajándékba, két evangéliumi ősi szárnyat, amelyet szeretettel megoszt velünk. Ezekkel a szárnyakkal, amelyekkel ő maga is kitört a távoli latin-amerikai külváros nyomorából, mi is kitörhetünk a fojtogató krízisekből, társadalmainkat széttépő feszültségekből egy tágas, mindannyiunknak otthont, békét kínáló új világba.

Melyek ezek az evangéliumi, ősi és a ma embere számára mégis nélkülözhetetlen szárnyak?

Először is egyszerűsége, természetessége. Ferenc pápának jó az a réz mellkereszt, amelyet segédpüspöki kinevezésekor kapott, jó a kopott, régi cipő, az a szállás, ahol mások is laknak, nem kell a palota, a luxus, a pazarló gazdagság. Nem kell neki sem, de nekünk sem, mert nem az anyagiakban való dúskálás teszi boldoggá vagy jobbá az emberiséget.

Sőt egyenesen Jézus figyelmeztet: a gazdagoknak nehéz bejutni a mennyek országába.

Az emberiség szárnyalása újból és újból csillogó anyagi kincsek birtoklásába, a tobzódó fogyasztás mocsarába süllyed, és ilyenkor krízisek, háborúk, véres forradalmak tépik ezer darabra a társadalmat. Aztán jön valaki, és felemeli az egyszerű názáreti ács fiának zászlaját, kibontja a természetes egyszerűség szárnyát, és magasba emelkedik.

Bizakodó vagyok. Hiszem, hogy eljön az az idő – s talán már itt is van –, amikor nagyon meg fogjuk nézni, mit birtokolunk. Igen, ahogyan most a táplálkozásban tudatosan visszafogjuk magunkat, és nem kövér, húsos falatokat, hanem kevés, egyszerű ételt fogyasztunk, ugyanúgy mérlegelni fogjuk azt is, hogy milyen anyagi javak után nyújtjuk ki a kezünket. Miért tennénk ki a testünket elhízásnak, időnap előtti betegségeknek, pusztulásnak? Miért pazarolnánk földi életünket fölösleges limlomok gyűjtögetésére, azok fárasztó őrzésére, hurcolására? Mi vagyok én, múzeumőr, raktáros? Jó nekem az, ha az anyagi dolgaimért rettegnem kell, ha a rám nehezedő adók, terhek alatt roskadozom? Egy kis kertes ház, néhány ruha, edény és hatalmas szabadság – ez az, amire mindannyian vágyunk! Miért hurcolnék magammal lihegve hatalmas koffereket, repülésemet visszafogó zsákokat? Ne gyűjtsetek e földön olyan kincseket – mondja a mi mesterünk, Jézus Krisztus –, amelyeket a moly szétrág és a rozsda megemészt! Ahogyan a fékezhetetlen táplálkozás tönkretesz és megöl, hiszem, hogy a nyakló nélküli vásárlás, birtoklás lehúz, szellemi, lelki és fizikai életünket időnap előtt kioltja.

Igen, van remény! Lám, eljött az az idő, amikor a fizikailag szikár test a kívánatos, és a súlyos kilók alatt görnyedő hájas alakok jogosan szégyenkeznek. Hiszem, hogy ugyanígy a fölösleges luxusban, gazdagságban tobzódó nagy házak lakói is hiteltelenné válnak, és szégyellni fogják magukat, mert a bizalmat és az elismerést azok fogják kapni, akik szerényen, egyszerűen élnek, és javaikat megosztják testvéreikkel. Az, hogy egy egyszerű, tömegközlekedéssel érkező főpapot választottak pápává, aki szerényen Egyházunk koldusának, Ferencnek a nevét választotta, nem pedig egy luxusautóval érkező bíborost – az már maga is üzenet, jelzés a gazdagoknak, hogy új szelek fújnak. Csak néhány bíboros döntött? Lehet, de döntésük mögött – szilárdul hiszem – ott volt több mint egymilliárd keresztény imája, őszinte vágya és a Szentlélek mindent megújító, áldó jelenléte. Úgy vélem, hogy Ferenc pápa szelíd, szó nélküli élete és az a hatalmas népszerűség, amely ezt az életformát övezi, sok gazdag embert elgondolkodtat. Hiszem, hogy bankárok, politikusok és – miért ne mondanánk ki? – papok, főpapok is kezdik magukat rosszul érezni fényűző palotáikban, luxusruháikban, sokfogásos vacsoráik mellett. Ferenc pápa szó nélkül is tanít azzal, hogy ő maga csak annyit tesz a tányérjába, amennyi neki elég. Azt mondja: te se végy többet – még ha meg is tehetnéd –, mint amennyi jólesik, a többit pedig oszd meg testvéreiddel. A gondviselő Isten bőségesen kirendeli mindazt, amire szükségünk van. Mi pedig jó testvérek módjára osszuk szépen el, mindenki mindenből csak annyit vegyen magának, amennyire szüksége van.

Imádkozom, hogy a szegény, egyszerű názáreti ács fia, Jézus Krisztus és az ő legkisebb szolgája, Szent Ferenc vezessék e bölcs mértékletesség útján Ferenc pápát, hogy nekünk is meg tudja tanítani, milyen édes, gyönyörűséges az anyagiaktól való igazi szabadság.

A másik hatalmas szárny, amelyet Ferenc pápa mindannyiunknak hozott: a becsületes, tisztességes munka, Isten adta feladataink szorgalmas végzése.

Lám, egy egyszerű argentin vasúti munkás fia becsületes, kitartó munkával a világ legfontosabb székébe ülhetett! Egy imádkozó, dolgozó szerzetesből nemcsak főpásztor, hanem a világegyház legfőbb elöljárója lesz, s nem azért, mert kapzsi nagyurak csalafintán összeesküdtek, hanem mert a jó Isten a kicsinyeket felemeli, a gazdagokat pedig megalázza, és elküldi üres kézzel. Szorgalmas, tevékeny élete nem ért véget azzal, hogy megválasztották pápává. Azt látjuk, hogy bölcsen társakat gyűjt maga mellé, és kemény munkával elkezdi Egyházunk megújítását. Igen, Jorge Mario Bergoglio keményen dolgozott, és most is mint Ferenc pápa nap mint nap keményen dolgozik, mert hiszi, hogy ezen a Földön egyedül Isten irgalmas szeretete, türelme végtelen. Minden más véges, és ami véges, azt a véges ember becsületes munkával meg is tudja újítani.

Ferenc pápa mindennap dolgozik. Végzi azt a feladatot, amelyet Isten rábízott, amelyre nagy családja, az Egyház felkérte. Éppen az a szép, hogy nemcsak prédikál, nemcsak kormányozza a világegyházat, hanem az egyszerű feladatokat sem utasítja vissza, hiszen minden munka embernek való. Csodálom az alázatát, hogy ő maga fizeti ki megválasztása után szállodai szobájának a költségeit, de maga hívja fel hűséges postását is, hogy lemondja folyóirataira az előfizetését, vagy éppen lekváros kenyeret ken az ajtaja előtt strázsáló svájci gárdistának.

Öröm volt olvasni május elsején a becsületes munkáról szóló beszédét. Dolgozni kell, minél több emberrel meg kell szerettetni az alkotó, teremtő munkát, azt, hogy bölcsen kiválasztott feladatát szépen, okosan végezze.

A becsületes, tisztességes, jól végzett alkotó munka után érzett boldogság nemcsak földi létünk egyik legtisztább öröme, hanem biztos út a szentté váláshoz, ahhoz, hogy átalakuljunk a „mindmáig munkálkodó” Isten képére és hasonlatosságára. Hiszem, hogy nincs annyi feladat előttünk, amelyet – ha mindenki odateszi a vállát – játszi könnyedséggel el ne tudnánk végezni. Hiszem, hogy minden feladat örömmel megoldható, ha az emberiséget felszabadítjuk a becsületes, alkotó munkára. Hiszem, hogy Isten országa, amelynek eljöveteléért a Miatyánkban imádkoztat a mi Urunk Jézus Krisztus, becsületes, kitartó munkával megvalósítható. A jövő, a gazdagság, a felvirágzás a munkálkodó, a dolgozó ember előtt van! Vállaljuk bizalommal a munkát Szentatyánk példájára, és megújul a világunk!

Ferenc pápa szárnyai a szentek szárnyai, általuk ő kitört a lenézett harmadik világ nyomornegyedéből. Hiszem, hogy e szárnyak által megfeneklett világunk is kitörhet a fogyasztó, habzsoló, de szegénységben, krízisekben mégis mind mélyebbre lerántó örvényből. Nem szabad elkeseredni – és nem csak azért, mert a gonosz lélek éppen ezt akarja. A sátán mindig arra fogad, hogy Isten szép terve, világunk kibontakozása nem fog sikerülni. Azért sem szabad elkeseredni, mert valóban van megoldás, van jövő mindannyiunk számára! Igen, van két olyan szárnyunk – Ferenc pápa szárnyai –, amely egy élhető, fenntartható világba repíthet bennünket, a világunkat!

Bontsuk ki bátran hatalmas szárnyainkat, és emelkedjünk a magasba!

2013. június 10.

Szeretettel, Csaba testvér

Előszó

Újságírónak lenni többek közt azért izgalmas, mert az ember a helyszínen lehet tanúja a történelem születésének. Amennyiben az újságírás a történelem első vázlatát írja, az újságírók a történelem szemtanúi. Mindaz, aminek Rómában a két hét során tanúja voltam, amíg az interregnumról, a konklávéról és Ferenc pápa megválasztásáról tudósítottam, megdöbbentő volt, nemcsak azért, mert nagyrészt váratlanul történt, hanem azért is, mert az egyház számára egy meglepő és lelkesítő fejezet kezdetét jelentette.

Kevesen jövendölték, hogy Jorge Mario Bergoglio lesz a következő pápa. Valószínűleg igaz volt, hogy a 2005-ös konklávén ő kapta a második legtöbb szavazatot – ámbár ezt a tényt hivatalos forrásból természetesen soha nem erősítették meg. Ez azonban nyolc évvel ezelőtt történt, ő pedig, aki hatvannyolc évével akkor viszonylag fiatalnak számított, ma jóval idősebb, immár hetvenhat éves. Sokan már csak ezért sem tartották számon esélyesként.

A konklávé előtti hetekben sokat beszéltek-vitatkoztak arról, melyik jelölt papabile,1 melyik nem. Eleinte számos listán szerepeltek amerikaiak, a megfigyelők többsége pedig valószínűnek tartotta, hogy Milánó olasz érseke, Angelo Scola a listavezető.

Amikor Jean-Louis Tauran bíboros bejelentette, hogy az új pápa „Bergoglio”, a tömeg kollektív reakcióját leginkább így lehetett volna jellemezni: „zavarodott optimizmus”. Hallhatták, hogy Ferencnek fogják majd nevezni – ami jó jel. De ki ő valójában?

Ezután következtek azok az első másodpercek az erkélyen, amikor az új egyházfő ott állt mozdulatlanul, szinte sokkos állapotban: Ecce homo – íme, az ember. Lehetséges, hogy a tömegben mi is ugyanígy éreztük magunkat, valamiféle jelzést vártunk új pápánk kilétére vonatkozóan. Első szavait halkan mondta ki: Buona sera (Jó estét!). Ez csaknem hétköznapian és kifejezetten nem hivatalosan hangzott, apró jelként mégis arra utalt, hogy olyasvalakivel találkozunk majd, aki egyik-másik várakozásunknak aligha fog megfelelni.

Gondoljunk ezekre az első pillanatokra és a Ferenc által adott spontán jelzésekre, amelyek alapján megbizonyosodhattunk róla, milyen ember: katolikus hitünk alapimádságaihoz folyamodva imádkozott elődjéért, Benedekért, „Róma emeritus püspökéért”. Mielőtt megáldott volna bennünket, előbb azt kérte, mi áldjuk meg őt. Nem volt hajlandó viselni a pápai öltözék díszesebb darabjait, emellett következetesen Róma püspökeként és pásztoraként utalt magára.

Már legelső szavaiban és tetteiben olyan alázat nyilvánult meg, amely nemcsak a Szent Péter téri tömeg, hanem a sok tízmilliónyi televíziónéző képzeletét is megragadta.

A következő napokban nem annyira programját körvonalazta, mint inkább személyiségének különböző vonásait fedte fel. E gesztusok némelyike drámai módon felkeltette a világ figyelmét: megáldott egy várandós asszonyt a Santa Maria Maggiore-bazilika előtt, maga fizette a számláját a szállodában, ahol lakott, átölelte a fogyatékos férfit a Szent Péter téren, és úgy döntött, hogy a nagycsütörtököt fiatalokkal, egy számukra fenntartott büntetés-végrehajtó intézetben ünnepli. Nem mintha korábban soha egyetlen pápa sem tett volna hasonlót. Mégis: a tény, hogy egyszerre volt erős és alázatos – kezdettől fogva ragaszkodva ahhoz, hogy képes mindezek megtételére –, lenyűgözte a médiát, és szárnyakat adott az emberek képzeletének.

Ám ha pusztán az empatikus gesztusra és az együttérzés aktusára összpontosítunk, csak részben értjük meg Ferenc pápát. Miközben mindeddig nem fejtette ki programját – és egy ideig talán még nem is teszi meg, hiszen alkalmazkodnia kell a vatikáni viszonyokhoz és egy világegyház globális bonyolultságához –, vannak fogódzóink azzal kapcsolatban, ki ez az ember, és hogy mi mindent tekint prioritásnak.

Ferenc prioritásainak sora Krisztussal kezdődik: „Krisztus az Egyház pásztora” – mondta a világsajtó képviselőinek, amikor először fogadta őket. „Továbbra is Krisztus a középpont, nem pedig Szent Péter utóda: Krisztus, Krisztus a középpont. Krisztus az alapvető vonatkoztatási pont, az Egyház szíve.” Minden ebből a felfogásból következik. Ha ugyanis ez nem igaz, akkor semmi nem az. Ha ezt megértettük, akkor azt is megértjük, hogy az Egyház végső fokon nem politikai, hanem spirituális intézmény, és hogy az Egyház bizonyosan nem csak a pápa, vagy nem csak a bíborosok és a püspökök. „Az Egyház Isten Népe, Isten szent népe, amely a Jézus Krisztussal való találkozásra törekszik.”

Ez a mi történetünk találkozásról, utazásról szól. Mélyen gyökerező összetartozásról. Ebből a felismerésből pedig egyrészt következik, hogy kötelességünk az evangelizáció, másrészt, hogy kötelesek vagyunk keresztényként élni, keresztényi áldozatokat hozni.

Hogy mit jelent Krisztus nyomdokaiban járni a modern világban, Ferenc kétségkívül részletesebben is ki fogja fejteni az előttünk álló hetekben és hónapokban. Nyilvánvaló azonban, hogy az Egyházat nem egyszerűen valamiféle jóságos és jótét lelkekből álló intézménynek vagy – mint maga mondta – „jótékony célú civil szervezetnek” tekinti, nem olyasvalaminek, mint az UNICEF vagy az Oxfam.2 A kihívás, amelynek meg kell felelnünk, a feladat, amelynek eleget kell tennünk – mondta maguknak a bíborosoknak a konklávét lezáró misén –, hogy hordozzuk keresztünket. „Ha a kereszt nélkül járjuk utunkat, ha a kereszt nélkül építünk, ha a kereszt nélkül valljuk meg Krisztust, nem az Úr tanítványai, hanem e világi emberek vagyunk.” S miközben a Katolikus Egyház leghatalmasabb embereihez beszélt, azokhoz, akik az imént választották meg, hozzátette: „Lehetséges, hogy püspökök, papok, bíborosok, pápák vagyunk, és mégsem az Úr tanítványai. Azt kívánom, hogy a kegyelem e napjai után mindnyájunkban legyen meg a bátorság – igen, a bátorság –, hogy az Úr jelenlétében járjunk, az Úr keresztjével.”

Ezekben a szavakban ott visszhangzik valami a leprást átölelő Szent Ferenc szellemiségéből, a mélységes keresztényi szeretetből, amely elvezet ahhoz, hogy valaki feláldozza életét a másikért. Ennek fényében kell megértenünk mély szeretetét a szegények, a szenvedők, az elesettek iránt, azok iránt, akik a szó valamennyi értelmében peremre kerültek. Az AIDS-ben szenvedő, a fiatalkorú bűnöző, a béna iránt, akiknek mindegyike – Boldog Teréz anya ékesszóló kifejezésével – Jézus, valamelyik elszomorítóbb álruhájában.

Mindezek alapján arra számíthatunk, hogy olyan pápát látunk majd, aki nem távolodik el radikálisan elődeitől, de aki a keresztény üzenet olyan elemeit fogja hangsúlyozni, amelyek esetleg áldozataivá váltak az Egyházat és a világi társadalmat sújtó polarizációnak. Nem tűri majd meg az álságos vitákat, amelyek szembeállítják az Egyház szociális tanításait ennek hittételeivel. Saját példájával fog vezetni.

Ferenc nem fél majd vállalni a hatalmasságokkal való konfliktusokat sem – legyenek az illetők akár bíborosok vagy államelnökök. Nem fogja feladni az Egyháznak azt az álláspontját, hogy minden emberi élet méltósága – a fogantatástól a természetes halálig – sérthetetlen, és attól sem riad majd vissza, hogy az abortusz, az eutanázia és a gyermekgyilkosság ellen évtizedeken át vívott küzdelem után továbbra is ragaszkodjék mindahhoz, ami ebből az álláspontból következik. Megvan a bátorsága és az ereje ahhoz, hogy az igazságot hirdesse a hatalmasoknak, és azt hiszem, ugyanerre akkor is számíthatunk majd, amikor a következő hónapokban-években a világi vezetőket vagy lelkipásztorokat, netán az egyszerű katolikusokat készteti állásfoglalásra.

Mindazonáltal a kihívást, amelyet mindnyájunkhoz intéz, irgalom és megbocsátás enyhíti majd. Beszámolók szerint arra biztatta a Santa Maria Maggioréban gyóntató papokat, hogy mindig legyenek megbocsátók a világ zarándokaival szemben, akiknek gyónásait meghallgatják. Amikor pedig a megválasztása utáni vasárnapon a vatikánvárosi Szent Anna-plébániatemplomban, írott szöveg mellőzésével prédikált, Jézusról beszélt, aki megbocsátott a házasságtörő asszonynak, és megmentette őt a megkövezéstől. „Az irgalom – mondta Ferenc pápa – az Úr leghatalmasabb üzenete.”

„Nem könnyű rábízni magunkat Isten irgalmára, az [Ő irgalma] ugyanis kifürkészhetetlen mélység – de meg kell tennünk.”

S miként az Úr, Ferenc pápa is azok számára tartogatta legkeményebb szavait, akik különbnek tartják magukat másoknál, akik lenéznek másokat.

„Ha olyanok vagyunk, mint az a farizeus az oltár előtt [aki így beszélt:] »Isten, hálát adok neked, hogy nem vagyok olyan, mint a többi ember, rabló, igazságtalan, házasságtörő, mint ez a vámos is…« – nos, akkor nem ismerjük az Úr szívét, és soha nem lesz részünk abban az örömben, hogy érezzük irgalmát.”

Ki is hát valójában Ferenc pápa? Matthew Bunson könyvében, a születőben lévő történelemnek ebben az első vázlatában bemutatja új pápánk életrajzát, pápaságának tágabb összefüggéseit, és felvázolja, hogy várhatóan milyen irányban halad tovább. Nem tudjuk ugyan, hogy a következő években miféle válságok és lehetőségek alakítják majd pápaságát, a könyv segítségével azonban jobban megérthetjük, ki is Ferenc valójában, ki ez az alázatos ember, aki a világ egy távoli részéből szólíttatott Rómába, hogy vezesse Isten szent népét az új évezred elején.

Greg Erlandson

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.